208 
— 112 — 
en verklig folksjukdom, som bland den foretrådesvis angripna 
manliga landtbefolkningen hemsoker anda lill 50 % eller mer 
och hvars mest framtradande symptom ar den nyss nåmnda 
blodurineringen. Att denna sjukdom hår upptrådt sedan åldsta 
tider, har man kunnat fastslå genom att Bilharzia-ågg påvisats i 
njurarne af mumier från 20. dynastien d. v. s. ca. år 1000 f. Kr. 
Så småningom har Bilharzia emellertid visat sig vara spridd 
ofver hela Afrika och vidare åfven i Asien från Syrien till 
Persien. Genom nutidens stegrade kommunikationer har 
den slutligen allt oftare blifvit ofverford åt skilda håll, så att 
otvifvelaktigt endemiska fall blifvit konstaterade till och med 
i England och Forenta Staterna. I sina svårare fall, hvilka 
hufvudsakligen iakttagas i Egypten, år Bilharziosis en mycket 
allvarsam sjukdom, som of ta efter långre tid slutar med doden, 
fororsakad af allmån kraftuttomning eller tillstotande sep- 
tiska infektioner i blåsan eller åndtarmen. Bilharzia kan 
dårlor utan tvekan betecknas som månniskans farligaste 
inålfsmask. 
Ett specifikt medel, som formår doda eller åtminstone for- 
svaga Bilharzian, saknas nu fullståndigt och åfven om man upp- 
tåckte ett sådant, skulle det ej mer ån till en viss grad kunna 
hjålpa, eftersom det ju år de tusentals i våfnaderna intrångda 
åggen, som åro de egentliga sjukdomsalstrarne. Under så- 
dana forhållanden gåiler det naturligtvis hår ån mer ån eljest 
att se till hvad som kan goras for att skydda månniskor mot 
att få masken in i sin kropp. Alla dylika skyddsåtgårder 
måste emellertid famla i morkret, så långe man ej kånner, hur 
masken utvecklar sig och på hvilken våg den inkommer i 
kroppen. Det var for att soka losa detta problem, som Looss 
for 20 år sedan for forstå gången kom till Egypten. Han utgick 
dårvid helt naturligt från den arbetshypotesen, att utvecklin- 
gen hos Bilharzia liksom hos ofriga inålfsmaskar af samma 
klass formedlades af en s. k. mellanvård, vanligen en snåcka 
eller mussla, i hvilken de ur åggen utklåckta mikroskopiska 
flimmerlarverna forst intrånga och genom fortplantning på 
konlos våg ge upphof lill ett slags hogre utvecklade larver. 
Dessa komma sedan på våxlande satt passivt med fodan in i 
sitt slutliga och egentliga vårddjur, i hvilket de skola bli full- 
vuxna och konsmogna, d. v. s. i detta fall månniskan. Att 
