— 113 
209 
vatten år det forstå villkoret for Bilharzias vidare utveckling, 
visste man redan tidigare, idet man funnit, att åggen utan till- 
sats af vatten till urinen ej klåckas utan inom 24 timmar do 
bort. Så snart litet vatten tillsåttes eller ånnu båttre om de 
bfverforas i rent vatten, bli de i åggen inneslutna flimmerlar- 
verna alldeles vilda och ha efter 5—10 min. låmnat sitt skal. 
For att nu f inna den formodade mellanvården beredde Looss 
dessa nyklåckta larver tillfålle att trånga in i alla moj liga vat- 
tendjur, tillhorande Nilens fauna, forst och fråmst mollusker, 
vidare åfven kråftdjur, maskar, insektlarver och fiskar, men 
Bilharzia-larverna befunnos visa sig fullståndigt likgiltiga, 
hvad som ån bjods dem, medan eljest vid dylika experiment 
med andra trematoders flimmerlarver, dessa plaga storta sig 
på sin råtta mellanvård som flugor på en ost. Lika fruktlosa 
voro Looss’ forsok att i Nilens mollusker finna några larv- 
stadier, som kunde tillhora Bilharzia; dessa mollusker visade 
sig visserligen vara rikligt inficierade med skilda slag af 
trematodlarver, men ingen af dessa var så byggd, att den 
kunde hora samman med Bilharzia. 
Af dessa negativa resultat fordes nu Looss till den hypo¬ 
tesen, att Bilharzia i motsats till alla andra inreparasitiska 
trematoder måtte utveckla sig utan formedling af en mellan¬ 
vård och att alltså den ur ågget klåckta larven på något vis 
direkte kommer in i månniskan. Detta vore då tånkbart på 
två sått, antingen genom att larverna med foda eller dricks- 
vatten passivt bli svalda ned eller också genom att de aktivt 
borra sig in genom månniskohuden, då tillfålle erbjudes dem. 
Det forra af dessa alternativ kunde snart uteslutas. Det 
visade sig nåmligen, at larverna redan dodades af saltsyra 
utspådd i prop. 1 : 2,000 d. v. s. långt svagare ån mag- 
saftens saltsyrehalt; bragtes de i beroring med ett stycke 
fårsk magslemhinna af apa, blef effekten ogonblickligen 
densamma. Att de skulle kunna lefvande passera månni- 
skans mage, måste naturligtvis efter dessa erfarenheter fore- 
falla alldeles uteslutet. Åfven sjukdomens utbredning i for- 
hållande till olika kon och ålder talade beståmdt emot, att 
infektionen ågde rum genom foda eller dricksvatten. Bland 
den egyptiska landtbefolkningen åro månnen som forut nåmndt 
ofta angripna af masken, kvinnorna dåremot mycket mindre; 
8 
