— 121 — 
217 
der ikke adskiller sig saa væsentlig fra, hvad vi finder i vore 
nabolande mot vest, sydvest og syd, idet vekslende lag av 
mergeller, grus og sand ved Grødeland paa Jæderens ytterrand 
er gjennemboret til en dybde av 124 meter. Et av de vakreste 
snit, som i vort land er paatruffet gjennem saadanne lag, er 
det, som jeg sommeren 1904 lykkedes at fremfinde ved 
Nygaard teglverk paa Karmøen, hvor en C y p r i n a-banke 
dækkedes av forstyrret Y o 1 d i a-ler. Dette faar her være 
nok; hvis nogen skulde ønske nærmere besked om tilsvarende 
fænomener paa andre steder, tør jeg henvise til et arbeide, 
som jeg netop har offentliggjort i »Det Kgl. Norske 
Videnskabers Selskabs Skrifter 1914«, nemlig 
»K v a r t æ r-S t u d i e r i Trondhjemsfeltet II 1«, hvor 
der side 100—129 ogsaa findes et avsnit om »Glacial- og Inter- 
glacialtider«. Saa meget fremgaar imidlertid med sikkerhet 
ogsaa av undersøkelser i vort eget land, at vi ikke kan snakke 
hverken om en, to eller tre istider, men maa søke et større 
ziffer for deres antal. 
Den fjerde istid, som Geikie benævnte Mecklen- 
b u r g i a n, svarer saaledes til amerikanernes femte, den 
saakaldte Wisconsin-istid; det er denne, som i alminde- 
lighet ogsaa ret og slet er kaldt den sidste istid, og det er for 
denne, jeg har foreslaat indført betegnelsen Ra-tiden. 
Under denne tid hadde det nordeuropæiske isdække stor lik¬ 
het med Grønlands nuværende; brædækkets overflate, opstik- 
kende nunatakker, indlandsisens utstrækning og omgivende 
ishav var omtrent det samme. Merker efter den daværende 
tingenes tilstand følger vi nedover til omegnen av Berlin som 
isskuret f j eldoverflate, bundmoræne med skuresten, flytblokke, 
endemoræner og morænesjøer. Grænselinjen følger vi saa 
videre saavel mot nordøst som mot nordvest, hvor den fort- 
sætter videre op gjennem Schleswig-Holstein og Jylland, indtil 
den nær Viborg fra den nordlige retning bøier om i vestlig 
og paa Limfjordens sydside fortsætter ut til Vesterhavet. 
Denne stagnationslinje for isranden i Jylland danner et skille 
mellem Ra-tidens frugtbare bundmoræne i øst og nord og 
de av bræelvene avsatte hedesletter i sydvest. I vort eget 
land gjenfinder vi en rest fra denne stagnationstid i den merke¬ 
lige Ørlandsbanke med sin karakteristiske fauna, hvorav vi her 
