Enkelte grundtræk i den nordvesteuropæiske 
kvartærgeologi. 
Av P. A. Øyen. 
Det er en grundsætning, og bør være en grundsætning, at 
den kvartærgeologiske forskning kun maa støtte sig til iagt- 
tagelser ute i naturen selv. Den blir saaledes i første række 
en empirisk videnskap. Og det er først giennem forskjellige 
hj ælpevidenskaper, særlig av den glaciologiske gruppe, at 
den kan dra sig til nytte ogsaa fordelene ved en eksperimentel 
forskning. 
Med den maate, hvorpaa den empiriske naturforskning 
nu drives, og med de midler, der nu staar til raadighet til 
fremme av en saadan, følger imidlertid for kvartærgeologien, 
at den opsamlede stofmængde er blit saa stor og stadig vokser 
i den grad, at det vilde være en nødvendighet at indføre 
en temmelig vidtgaatnde klassifikation, om ikke for andet saa 
for at ordne og gruppere den store stofmængde paa en saadan 
maate, at man til enhver tid kunde ha en nogenlunde over- 
sigt over kjendskapet til de hithørende fænomener, for paa 
den maate at kunne sættes istand til at lægge undersøkelserne 
an netop der, hvor tiden mest fordrer. 
For kvartærgeologien, der til og med har gaat under navn 
av „naturvidenskapens filosofi”, blir dog den her nævnte 
systematik kun en biting av helt teknisk art, idet sammen- 
ligningsforhold og sammenstillingsprinciper av helt anden 
karakter blir det fremtrædende og alt beherskende. 
De glaciale fæno mener fremstiller sig da ganske natur¬ 
lig først til sammenligning saaledes som de optræder paa den 
nuværende jordoverflate. Paa en temmelig axiomatisk maate 
antoges det tidligere, at disse var utslag av temperatur og 
nedbør, men hvilken av disse der spillet hovedrollen, derom 
førtes en temmelig skarp strid. Efterat man nu erfarings- 
mæssig tilbakefører disse til luftstrykkets fordeling og finder 
å 
28 - 
