meget, vel lar sig forene med 50m. 300'km. veétehfor, især 
naar man regner med at landhævnringén fortsættef ved Botten- 
viken den dag idag, kansike 2 tnsén aar efter den sluttede veid 
-vestkysten 1 ). 
I dette forhold at faldet' vestover i strandlinjerne' fra 
utvilsomt .siidistei istids slutning indenfor Botteinvikens vestkyst 
og gjennem. de brædæmmede indisijøeris, belte ikke kan bringes 
i samme nhæng med diet øvrei strandlinjenivaia ved Atlanteren', 
yoldia-linjen, men fører frem. til det lavere hovednivaa („sub- 
glacial“-„tapes“ -linjen) har vi igjen et fuldstændig uavhængig 
bevis for feiilagtigheten av den gjængsie lære. Den, si ds te. 
s æ n kn i n g og den s i ds: te i s t i d hører sammen — og de 
kommer efter kKm.atoptimum, efter isocardiatid i vest og 
med hele den betydelige sænkning efter litorina-tidens strand¬ 
linje ^ ØlS-t. 
Yi har fulgt forskjellige uavhængige slutningsrækker som 
fører til det resultat, at der maa ha. været en istid ef tor¬ 
den varmeste periode i kontdnentaltiden, som fulgte! efter den 
store baltiske istid : isocardia-terrasisierne utenfor 1 og høiere end 
klarekummer som m,aa. være senere oprensket glacialt; for¬ 
skjellen mellom ældhei forvitret og erodert', m!oden overflate' og de 
nye skarptskaarniei terrasisier, meiJlem, den ældre mutoneredo berg- 
grund utenfor og den ny skr ap edo med skuringsmerker i anden 
retning indenfor ra-morænerne; pimpstendriften i ratddis strand¬ 
linje og i „tapesi-banker a og det lavere strandlinj em,iveau; drivis- 
b lokker helt til Jæren i samme strandlinje; de botniske og 
bræsijø-strandlinjerne fra utvilsomt siidste istid tilknyttet denne, 
ikke yoldia-nivaaet — ved sddem a.v et ubegrænset antal direkte 
iagttagelser av atpaaistids avsiøetninger over lag fra varmere 
tider, fra klimatoptimum (derimot aldrig isocard*a-ler over ra- 
grus). Hertil kommer usanidsynligheten a priori av at den lavere 
strandlinje, ensartet utformet', med ensartede stigningsforhold og 
utbredelse, skulde ha hat helt andre tilblivelsesbetingelser end 
*) Den vedvarende hævning ved Bottenviken gir forklaringen til at 
strandlinjens stigning (gradienten) er saa stor helt inde ved bræskillet, hvor 
man skulde vente at den gradvis avtok for at svinge over i motsat ret¬ 
ning paa den anden side av hrøehvælvet. Da landplaten under Botten¬ 
viken fremdeles hæver sig, heldes våndet efterhaanden ut, og i det grad¬ 
vis avtagende vandtryk har jeg 1899 set aarsaken til den fortsatte stigning 
av landet her i motsætning til Skandinavien ellers. 
