47 
sygdomsstoffet i indvendige organer, fornemmelig benmarv, milt 
og testikler, hvorfra viderepodninger til andre dyr med hold 
kan utføres. En vigtig støtte for sine forsøk fandt N e i s s e r 
i den netop under hans ophold i Ostindien indtrufne opdagelse 
av spirochaeten ved Schaudinn; d'et lykkedleis ham med stor 
konstans at paavise dem baade i de ved podningerme fremkal d/te 
chankersaar og i de indvendige legemsdeler. Viderepodninger fra 
de først podede dyr til andre friske gav altid anslag; saadanne 
viderepodninger lot sig fortsætte i en lang række utover. Nogen 
avsvækkelse av smittestoffet ved em saadam passag© gjennem en 
lang række av dyr lar sig dog ikke opnaa paa denne maate, saa- 
lede© fandt Landsteiner og F i n g e r, at selv efter en pas- 
sage gjennem 37 dyr var smittestoffet like virksomt til hos det 
38te forsøksdyr at fremkal de en typisk forløpen de syfilis. 
Oveirførelsie av syfilis til det mest benyttede forsøksdyr 
kaniner er muligens allerede i 1881 lykkedes for Haensell, 
almindelig tillægges dog æren herfor Bertarelli. Sidst- 
nævntei indførte i 190’6' syfilitisk materiale i forrestei øienkam- 
mer hos en kanin; der utviklet sig herefter en for syfilis eien¬ 
dommelig hornhindelidelse. Derimot synes paa denne maate 
sjelden at komme en spredning av smittestoffet utover det hele 
legeme og i de indvendige organer. Lettere sker dette hos 
kaniner ved direkte at pode det syfilitiske materiale ind i 
testiklerne, — denne metode er først angivet av Parodi (1907), 
— eller som av Uhlenhuth og Mulzer (1910) foreslaat at 
sprøite saadant direkte ind i blodaarene. Der er naturligvis og- 
saa ved kaninsyfilis gjort meget omfattende undersøkelser paa 
spirochaeter, som hos disse dyr gjerne findes i meget stort antal, 
i alle fald sammenlignet med aper, hvor paavisningen undertiden 
kan være forbundet med adskillig vanskelighet. Likeledes er 
gjort podninger fra kaniner til aper, hos hvilke sidste er kommet 
ganske samme utbrudd som ved podning av menneskelig materiale. 
De omhandlede dyreforsøk har belært os om en meget vigtig 
kjendsgjerning, idet den i det mindste tidligere som sikker an- 
sete immunitet ikke kan opretholdes. Ved immunitet, som før har 
spillet en meget stor rolle, forstaas, at tidligere gjennemgaaelse 
av sygdommen skulde beskytte mot paany at bli angrepen av 
samme. De erfaringer med hensyn til sygdommens behandling, 
som man har vundet av dyreforsøkene, har ogsaa adskillig prak- 
