178 
Det problem, som særlig laa til grund for Harrision’s 
eksperimentelle, undersøkelser var spørsmaaløt om, sammen- 
hængøn m e 11 e m de: ceatrale og de perifere dele 
av n e, r v e s y si t e m e t. Et de 1 lange nervefibre, somi fra 
hjerne og rygmarv naar' frem' til de perifere organer, at opfatte 
som utløpere fra centralorganetsi g angi i-c eller og altsaa i sin 
utvikling og funktion helt avhængige av disise? Eller opistaar 
de perifere nerver ute i og mellemi organierne, av perifert 
materiale, mieid eller 1 uten indvirkning fra centralorganet ? Dette 
er spørsmaal av stor betydning for vor forstaaelse av nerve¬ 
systemets funktion, som gjennem lange tider har været dis¬ 
kutert og omstridt, og hvis definitive løsning vel neppe kunde 
ventes ad morfologisk vei. 
Det lykkedes H a r r i s o n ved sin fuldkomme teknik hos 
ganske sunaa embryoner (1.5—2 mm.) at fjerne anlægget til 
dyrets centrainervesysteim (fig. 10) heilt eller delvis, uten sam¬ 
tidig at beskadige andre organanlæg. Det viste sig nu, at disse 
sidstes utvikling foregifc i alt væsentlig normalt, mens 1 nerve¬ 
systemet, saavel det centrale som ogsaa det perifere helt uteblev. 
Ved dette eksperiment hadde Harrison paavist, at det 
centrale nervesystems tilstedeværelse er nødvendig for utvik¬ 
lingen av de perifere: nerver. Men dermed er diet dog ikke 
avgjort, at de perifere nervefibre virkelig skulde være opstaat 
ved direkte utvoksning fra de centrale gangliceller; det kunde 
tænkes, og det har været hævdet, at de vel opstod av perifert 
materiale, men at centralnervesyistemeitis impuls og kontrol var 
nødvendig for de perifere nervers utvikling. 
For definitivt at kunne avgjøre dette spørsmaal begyndte 
nu Harrison en ny forsøksrække, som er kommen til at 
