244 
at adskille. Man kan i denne forbindelse bare tænke paa fug¬ 
lens øie og hundens næse. Edinger sier : „Det er sikkert galt 
paa alle omraader at tilskrive mennesket den største associations- 
evne. Det er tvertimot meget sandsynlig, at mange pattedyr 
paa enkelte omraader er mennesket langt overlegent med hensyn 
til iagttagelses- og associationsevne.“ 
Forfatteren undersøkte videre, om dyrene kunde tilskrives 
evne til selviagttagelse eller til at danne begreper og til at forske 
efter aarsaker. Greppin og mange forskere med ham mener, at 
denne evne kun forekommer hos mennesket. Han søker at 
bevise dette ved iagttagelser av sin liønsehund. Tiltrods for at 
hunden meget ofte hadde set, hvorledes vildtet nedlagdes med 
geværet, hadde den dog aabenbart ikke forstaat sammenhængen; 
ti den forblev aldeles likegyldig, om man sigtet paa den. Den 
hadde ikke i sin egen krop erfart virkningen av et skud, og der¬ 
for hadde den ingen frygt for vaabnet. Derimot kj endte den 
meget godt betydningen av en pisk eller stok. Da et 2-aars 
barn derimot for første gang saa virkningen av et gevær, saa 
uttrykte, det ved ord og miner sin frygt for, at geværet kunde 
bli farlig for det sielv. Dyret er altsaa kun paa grundlag av 
sanseindtryk istand til at utføre nye individuelt erhvervede 
handlinger. Et normalt menneske derimot er ikke bare istand 
hertil, men har ogsaa evne til at anstille sammenligninger mel- 
lem utenverdenen og sin egen person. Dyret forsker ikke efter 
aarsaker og maal. 
Han undersøker ogsaa dyrenes individuelt erhvervede efter- 
ligningsevne. Medfødt efterligning er blandt de midler, 
hvormed fuglene opdrager sine unger. Deres varsel-, angst-, 
vrede- og lokketoner beror ogsaa paa det samme, likeledes dyre¬ 
nes evne til at sikre sig. Sokolowsky fortæller om individu¬ 
elt er h vervet efterligningsevne hos aper (Frankfurt 1908). 
Han skildrer, hvorledes en 8 aar gammel gorilla efterapet arm- 
bevægelserne hos marsjerende soldater. Herav fremgaar det, at 
menneskeaperne har evnen til selviagttagelse i sin første begyn- 
delse, idet de paa sig selv prøver, hvorledes bevægelsen kom¬ 
mer istand. Claparéde antar, at barnet paa grund av en indre 
trang efter ligner bevægelser og lyd saalænge, indtil det, det selv 
frembringer, synes konformt med det efterlignede. Dertil kom¬ 
mer da senere forlangendet om ved hjælp av efterligning at lære 
