245 
noget nyt. Disse resultater benytter Greppin til spekulationer 
over den maate, hvorpaa mennesket er fremgaat av dyrever¬ 
denen. Under indflydelse av den yderste nød mener han er den 
bestaaende efterligningslyst forfinet i den grad, at dyrene spon¬ 
tant begyndte at iagtta tilfældige bevægelser ved sit legeme og 
at gjenta disse bevægelser ettersom de ved dem opnaaddei et 
eller andet. Derpaa fiksertes den erhvervede evne og ved det 
naturlige utvalg opstod evnen til at erkjende de gavnlige eller 
skadelige følger av denne evne. 
I forbindelse hermed skal anføres endel betragtninger av 
prof. Carl Franke over hundens evne til at forstaa tale samt 
dens sprog. 
Hvor ofte hører man ikke følgende paastand av passionerte 
hundeelskere: „Min hund er saa flink, at den forstaar hvert 
ord". Her imot er anført, at hunden ikke har nogen egentlig 
sprogforstaaelse, men kun av menneskets tone og miner forstaar 
dets vilje og mening. Saa simpelt er det dog ikke, hvilket man 
blandt andet kan forstaa derav, at der virkelig gis talende 
hunder, f. eks. den berømte talende hund Don. Hos hunden er 
synet meget daarligere end lugt og hørsel, og allikevel forstaar 
den menneskets gebærder. Eln hund, som er vant til at gaa ut 
med sin herre, merker, naar der skal brytes; op derav, at dem 
ser sin herre ta hatten eller støvlerne paa. Hunder, som ofte 
trakteres med stenkast, tar flugten bare de ser en person bøie 
sig ned. Trods det daarlige syn lærer altsaa hunden at forstaa 
menneskets vilje og dets gebærder. 
Toner kan ogsaa gjøre indtryk paa hunder. Pawlow gav 
en hund oftere kjøt og lot samtidig al tid en bestemt tone klinge. 
Ved andre toner fik den aldrig noget at spise. Efter kort tids 
forløp var den saa vant hertil, at dens spyt fløt. rikelig hver 
gang den hørte vedkommende tone. Herav følger at mennesket 
ogsaa bare ved toner kan gjøre sig forstaaelig for hunden. For¬ 
fatteren saa engang, hvorledes en hund ikke rørte en lekker 
spise, da dens herre ropte: „Det kommer fra jøden", mens den 
spiste med stort velbehag ved ordene : „Det. kommer fra en smuk 
pike". Dens herr© fortalt©, at han engang hadde pryglet den 
dygtig for naskeri og herunder flere ganger hadde uttalt sætnin- 
g-en : „Det kommer fra jøden". Saaledes lærte hunden at for¬ 
staa, at dette tilrop for den indeholdt et forbud mot at spise. 
