315 
at det kun kommer an paa hvor dyrene har deres sitteplads. 
Hans undersøkelser viser meget smukke eksempler paa den indi¬ 
viduelle tilpasning. Albueskjællenes sittepladser kan deles i 
fire grupper : lave sjøvandspytter, der ikke staar i forbindelse 
med havet ved ebbetid, nøkne fjeldvægger, der tørrer i ebbe- 
tiden, fugtige fjeldvægger, dækket av alger og endelig ebbe- 
sonens nedre grænse. 
Individene, der lever i de førstnævnte pytter, vandrer efter 
næring ved flodtid og sitter ganske ubevægelige ved ebbe, til 
trods for at de jo stadig er dækket av vand. Dette forklares 
imidlertid derved, at dyrene har et relativt stort surstofforbruk, 
naar de bevæger sig, mens dette forbruk, som det eksperi¬ 
mentelt er paavist, synker til 1 / 3 , naar dyret sitter stille. Man 
maa nu erindre, at våndet i en saadan pyt under ebbetiden, 
hvor det ikke staar i forbindelse med havet, dels paa grund 
av solvarmen, dels paa grund av de dyr, som opholder sig deri, 
meget hurtig blir fattig paa surstof, saaledes at albueskjællene 
vilde kvæles, dersom de bevæget sig, mens surstofindholdet 
strækker til for dem, naar de sitter stille. 
Paa den anden lokalitet, nøkne fjeldsider, der under ebbe¬ 
tiden tørres av sol og vind, sitter albueskjællene stille ved ebbe¬ 
tid. De kan derved stadig holde fugtighet i rummet mellem skal 
og gjæller, og saaledes, ved at gjællerne holdes fugtige, for en 
tid forvandles til luftaandende dyr. At dette er grunden til 
at albueskjællene her sitter stille under ebbetiden, ser man tyde¬ 
lig ved at studere forholdene paa den tredje lokalitet, steder, 
hvor fjeldet er tæt besat med alger, saa at dets overflate stadig 
er fugtig og luften mættet med fugtighet | her kryper nemlig 
albueskjællene om og søker næring ved ebbetid; de løper her 
ingen fare for uttørring av gjællerne. Ber man endelig paa den 
fjerde lokalitet — ebbesonens nedre grænse, saa er det ikke 
merkelig, at bevægelserne foregaar baade ved ebbe og flod; 
ti de er saa langsomme, at de ikke kan fuldendes i den korte 
tid dyrene sitter udækket av våndet. 
Det ligger nu nær at spørge, hvorfor foregaar ikke nærings- 
vandringene altid, naar havet staar høit? saa at der hverken er 
fare for kvælning eller uttørring. Grunden hertil maa søkes i, 
at de steder, hvor dyrene fortrinsvis findes, ofte er meget utsat 
for bølgeslagets virkninger. Paa en sitteplads, hvor de er 
