59 
løp der omtrent 1 / i minut fra dens forsvinden i fossen til dens 
tilsynekomst igjen, men enkelte ganger kun 3—4 sekunder. I 
sidste fald satte fossekallen sig straks paa en eller anden sten 
ved elvebredden litt nedenfor, men kom efter faa øieblik igjen 
og forsvandt atter paa det sedvanlige sted — det med sort 
kryds betegnede. 
Heldigvis delte bækken sig straks ovenfor fossen i to løp, 
og ved ca. 1 times arbeide lykkes det mig at faa en større 
del av våndet ledet bort fra det løp, hvori redet maatte ligge, 
likesom jeg fik anbragt et par bordstykker som en sneploug like 
ovenfor redepladsen, saa jeg fik denne saavidt tør, at jeg kunde 
se og komme til redet. Det viste sig nu at fossen løp ut over 
Fig. 2. Eedets beliggenhet. 
■en storstenet ur, og at redet — hvis indre som bekjendt pleier 
ha form omtrent som en pistolkolbe — laa i en mosklædd spræk 
i en svagt fremoverlutende sten i uren, kfr. hosstaaende skema- 
tiske rids. Før avdæmningen var stenen fuldstændig skjult av 
fossen, saa man ikke fra nogen side vilde kunne stikke saameget 
som en strikkepind ind paa den uten at føre den gjennem fos¬ 
sen. Nu da størstedelen av våndet var avdæmmet, viste det sig, 
at der omtrent 20, kanske 25 cm. under indgangsaapningen til 
redet (r), var en liten horisontal vandflate (a), opstemmet ved en 
nedenforliggende sten (s). Høiden fra a til overkanten av den 
sten, i hvis spræk redet laa, var omkring 80 cm. eller en smule 
mere. Mosen i sprækken var selvfølgelig silvaat, likesaa den 
