78 
oriterne opfattet som et tegn fra guderne og de overnaturlige 
magter, hvorfor de ble-v opbevart som helligdomme. En sten 
blev saaledes efter sagnet slynget ned fra himmelen av Saturn 
og længe opbevart i Dielphi, og en anden, den berømte hellige 
sten i Mekka, som skal være bragt ned fra himmelen av erke¬ 
engelen Gabriel, ansees av Partsch for at være en meteorit. 
Lang tid utover blev de fra himmelen nedfaldne stener betragtet 
som et jertegn i likhet med kom eterne. Kong Maksimilian 
manet folk til krig mot tyrkerne efter et berømt stenfald i Ehsis- 
heim i 1492, et av de første sikkert konstaterte stenfald man 
kjender. Det blev set og hørt av mange mennesker og ikke 
draget i tvil av samtiden. De lærde „vidste ikke hvad det var, 
thi det var overnaturlig, men det maa være et under av Gud, 
thi det er hverken seet, hørt eller skrevet før“. 
Senere stillet de lærde sig mere skeptisk likeoverfor de 
fald av meteoriter som folk berettet om, og regnet dem likefrem 
til de rene absurditeter, som videnskapen helst ikke skulde be¬ 
fatte sig med. Ganske typisk i saa henseende er et tilfælde 
fra Frankrike. Ved Roquefort fandt der den 24de juli 1790 sted 
et større meteoritfald, som heldigvis ikke anrettet større skade, 
og som nøie blev beskrevet av øienvidner og bekræftet av de 
stedlige myndigheter. Herom siger Bertholon: „Hvor ned- 
slaaende er det ikke at se et helt borgerraad bekræfte og proto¬ 
kollere noget folkesnak, som maa betragtes med medlidenhet, 
ikke alene av fysikerne, men av alle fornuftige mennesker. Hvad 
skal jeg føie til i en saadan protokol 1 ? Alle bemerkninger gir 
sig den filosofiske læser selv, naar han læser disse autentiske 
vidnesbyrd om et aabenbart falskt faktum, et fysisk umulig 
fænomen“. 
Saaledes stillet den videnskabelige verden i slutten av det 
18de aarhundrede sig til spørsmaalet om meteoriterne, og det 
skulde et særlig mot til at stille sig i opposition mot saa be¬ 
stemte og saa utbredte fordom me. Det blev den tyske fysiker 
C hl ad ni som skulde gaa foran her. I en avhandling i 1794 
beskrev han et meteorjern, som var medbragt av den reisende 
P alias fra Krasnojarsk i Sibirien, og tilskrev det en oprin- 
delse utenfor jorden. Chladnis teorier blev først latterliggjort, 
men vandt tilslut anerkjendelse. Dertil bidrog en kemisk og 
mineralogisk undersøkelse av Howard i 1802, som gik ut paa. 
