81 
analog bygget med vor jord. Studiet av meteoriterne har derfor 
en særlig interesse for os, da det antagelig viser os hvorledes 
jorden er bygget i de indre dele som ikke er tilgjængelige. 
Naar nu en meteorit kommer ind i jordens atmosfære,, har 
den en stor hastighet, og luften foran den vil bli sammenpresset 
sterkt. Naar luften sammenpresses, ophetes den derved, og 
meteoriten vil begynde at gløde. Vi ser den da som en ildkule 
som farer hen over himmelen. Ved luftens motstand sagtnes 
efterhaanden meteoritens fart, og tilslut falder den ned med 
forholdsvis ringe hastighet som et mørkt legeme. Som et typisk 
eksempel kan nævnes meteoriten fra St. Michel i Finland, 
falden i 1910' og nylig beskrevet av Borgstrøm. Efter hans 
beregninger begyndte meteoriten at lyse i 120 km.s høide, sluknet 
30 km. over jorden, og faldt tilslut ned med en hastighet av om¬ 
trent 200 m. i sekundet. Meteoriten ophetes bare i de ytterste lag, 
da varmen, i de faa sekunder det tar for meteoriten at gaa igjen¬ 
nom vor atmosfære, ikke faar tid til at forplante sig indover, 
og i det indre av meteoriterne vil man derfor fremdeles ha en 
sterk kulde som i verdensrummet. Dette har man dog bare 
iagttat direkte én gang, nemlig hos stener som faldt ned ved 
Db ur m s al a i Ostindien i 1860. Da man tok stenene i haan- 
den like efter faldet, var de saa kolde, at de frembragte smerte- 
fornemmelser i fingrene. 
Paa grund av den store temperaturforskjel i de indre og 
ydre dele av meteorstenene sprækker de næsten altid i flere styk¬ 
ker i luften. Det store knald som gjerne høres naar en meteorit 
falder ned, tilskrev man før ofte søndersprængningen; men det 
er mere sandsynlig at det har en anden aarsak. Naar nemlig 
et projektil farer gjennem luften med en hastighet som overgaar 
lydens, frembringer det en lydbølge (Knallkopfwelle) foran spid- 
sen. D o s s har nu overført disse erfaringer paa meteorit- 
faldene; naar meteoriten sagtner sin fart henimot jorden, iler 
lydbølgen foran, saa man kan høre knaldet før selve mete¬ 
oriten falder ned. Meteorstenene falder paa grund av sønder- 
sprængningerne næsten aldrig enkeltvis, men almindelig som en 
større eller mindre sværm. Undertiden kan der endog paa én 
gang falde mange hundrede, dg man taler da om en stenregn. 
Saaledes blev stenfaldet ved Stannern i Måhren i 1808 an- 
slaat til 200'—300 stener, stenregnen ved L 5 A i g 1 e i 1803 til 
6 
