95 
hvilket hadde til følge, at kan de færreste virkelig faldt op i dette 
o: i haanden, men de fleste straks utenfor denne. Og staaende 
i min haand gjorde den sig megen umake for at faa eggene til 
at ligge i den rette stilling, idet den gang paa gang ivrig 
rotet blandt dem og skjøv til et eller andet av dem med nebbet. 
Forinden den første gang steg op i haanden, hadde den 
øiensynlig sine betænkeligheter, for den vedblev en stund at gaa 
like omkring redet og mig, idet den tildels gik paa mine frakke¬ 
skjøter og oftere stod stille og syntes at overveie situationen. 
Men efterat den først en gang var gaat op i haanden, utenat 
det medførte ubehagelige følger, syntes frygt at være den et 
ukjendt begrep. Liggende eller staaende i min haand puslet og 
arbeidet den med eggene og redematerialet, som om der ikke 
fandtes et levende væsen i dens nærhet. Men det allermerke- 
ligste bevis paa dens frygtløshet fik vi, da vi efter endt fotogra¬ 
fering lavet os til at gaa. Fuglen var da gaat ut av haanden 
og sat stille en knap halv meter fra redet med ryggen mot mig. 
Som et eksperiment forsøkte jeg da at ta den med min ene 
fri haand — den anden laa nemlig fremdeles med eggene i rede- 
hullet. Paa grund av min tvungne stilling fik jeg dog ikke 
ordentlig tak paa den, idet jeg kun naadde op paa bakryggen 
og trykket fuglen et øieblik mot marken, forinden den fik smuttet 
undav. Men selv da syntes den ikke at ta skræk; den fløi kun 
ca. 2 meter og blev saa rolig sittende. Og da vi saa trak os 
litt tilbake, gik den snart ganske rolig hen og fortsatte rugningen 
av sine egg — eller rettere sagt: rugningen av de 4 egg av 
dens nære slegtning T r inga Temminckii, som jeg gav den 
istedetfor déns egne. 
Mindre meddelelser. 
Sort hare. Sidste sommer i midten av juli paatraf jeg i 
heiene ved Heskestad station paa Jæderbanen, sydvest for Eide- 
vandet, en ganske sort hare. Jeg opdaget den i en avstand av 
ca. 15 m. og hadde godt høve til at se den en kort stund. 
Dens farve var saa paafaldende sort, at jeg ved første øiekast 
tænkte at den muligens var en forvildet kanin. Jeg opdaget 
dog snart at det var en virkelig hare, men et større eksemplar 
end der almindelig er at finde hos fjeldharen (Lepus timidus, 
borealis). I farve adskilte de sorte, forholdsvis lange ørespidser 
sig ikke nævneværdig fra kroppens noget mere brunsorte farve. 
