114 
distrikterne end i fjorddistrikterne, er forøvrig at disse ikke er 
saa lyngbevokset som kystdistrikterne. 
Hugormens valg av tilholdssteder viser at den er et varme- 
kjært dyr. Den vælger altid tørre, varme bakker mot syd og 
vest, derimot er den sjelden eller mangler helt' i avheld mot 
nord og nordost, hvor solen kun kommer ved midtsommer. 
Denne forkjærlighet for solsiden viser hugormen ikke alene i 
høifjeldet, men ogsaa i lavlandet; karakteristisk i saa henseende 
er Vossebygden, hvor den mangler langs Vangsvandets og Har- 
dangerveiens sydside, mens den er talrik paa, nordsiden. 
Ovenfor har jeg paapekt nogen eiendommeligheter i hug¬ 
ormens utbredning. Ehdnn maa en nævnes, som har git anled¬ 
ning til mange sagn. Undertiden kan selv en ganske liten elv 
eller bæk danne et skarpt skille for dens utbredning. Paa 
den ene side av elven er der en stor hugormbestand, paa den 
anden side mangler den. Det kan være fordi den ene elvebred 
ligger paa skyggesiden, er fugtig og dækket av tæt løvskog. 
Men der er ogsaa lokaliteter, hvor begge elvebredder byder 
de samme gunstige livsbetingelser og dog er der forskjel. Hug¬ 
ormen er en god svømmer. I august 1908 traf vaktmester 
Glimme i Heriøfjorden en hugorm svømmende flere hundrede 
meter fra land. Under en utskiftning paa gaarden, Sylte i Man¬ 
ger kom opmaalingsasisistent 0. S'ørvig i 1898' over en hugorm 
paa en ganske liten holme, som ligger saa langt ut i Peiefjorden, 
at der ofte er vanskeligt at lande. Ormen kan ikke være kom- 
men der ut uten ved at svømme. Selv har jeg i juli 1894 ved 
Mørkdalsfossen i Samnanger set en hugorm sætte over elven, 
skjønt denne gik temmelig strid. Det kan saaledes ikke være 
elven som stænger for hugormens fremtrængen. Men hvad er 
grunden ? Spørsmaalet maa desværre lades ubesvaret. 
Racehygiene. 
Av dr. Jon Alfred Mjøen. 
III. 
Som bekjendt er der visse arvelidelser som følger Mendels 
lov. Enkelte abnormiteter — anomalier — dominerer over den 
