134 
Halens to mellemste styrere er mørkt askegraa og kantet 
med en lys olivengrønagtig farve, de to yttre for størstedelen 
hvite, mens de øvrige er sorte, tildels med hvite tegninger. 
Nebbet er graablaat med sort spids, og føtterne er graa- 
brune. 
Hunnen, som er noget mindre, er oventil graabrun med en 
svak olivengrønagtig anstrykning, under gulagtig graa. Over- 
gumpen, vingerne og halen som hos hannen. 
Som allerede foran antydet ankommer bogfinken ofte alle¬ 
rede i slutningen av mars. Disse først ankommende fugler er 
dog udelukkende hanner. Først henved en uke senere kommer 
hunnerne, og i løpet av den første halvdel av april befolkes 
efterhvert skoger, haver og parker med en vrimlende mængde 
av disse smukke og livlige fugler. 
Snart hører man deres skarpe kaldende „pink, pink !“ eller 
„fink, fink!“ eller det noget mere avdæmpede „juip !“ allevegne 
fra de sprettende trær og busker, og paa marker og veier kan 
man se dem hoppe omkring søkende efter frø og insekter. 
Allerede straks efter ankomsten begynder hannerne sin 
sang, der bestaar av en raskt forløpende- tonerække, det saakaldte 
„løp“, der næsten har karakter av en trille, og et kraftig slut- 
ningsslag, hvis to sidste toner er sterkt sammendragne. Dette 
slutningsslag mangler dog ofte, især i det tidligste foraar, men 
blir til gjengjæld hyppig fordoblet. 
Like efter ankomsten er sangen ofte forholdsvis svak; men 
den vokser efterhaanden kj endelig i styrke og naar under den 
mellem hannerne ialmindelighet paagaaende kappestrid om hun¬ 
nerne og om rugepladsene sin høieste kraft. 
Disse bogfinkehannernes kampe om makerne utkjæmpes ofte 
med en vildhet og voldsomhet som man neppe skulde tiltro denne 
lille, ellers saa elskværdige fugl. Under mine mange streiftog i 
skog og mark har jeg ofte været vidne til dem, og flere ganger 
har jeg set hanner styrte ned i græsset med klørne indviklet i 
hinanden og bearbeidende hinanden med deres sterke neb. 
I busker og trær jager og forfølger de hinanden med et 
sandt raseri, og under alt dette søker den ene at overby den 
anden med hensyn til sangens heftighet og styrke. 
Under disse stridigheter forholder hunnen sig helt passiv 
og lar det komme an paa kampens utfald, hvem der skal bli 
den lykkelige av bendes mange beilere. 
