Hvad vi skylder vort lands natur. 
Av Jens Holmboe. 
Åaret 1914 er for vort folk de gode fædrelandske minders 
aar. Mai maaned er vaarens, de lyse forhaabningers tid. Vi 
feirer i disse dage 100-aarsmindet om vort lands selvstændighet. 
Varme tanker om Norges fortid og om dets fremtid bølger i 
denne tid ut over landet. Om nogensinde skulde der netop nu 
være utsigt til at faa tilslutning, om der blir slaat til lyd for 
de pligter vi alle har mot vort lands natur. 
Faa lande har en natur saa avvekslende og saa vakker som 
Norges. Det gjælder at faa flest mulig til at forstaa, at vort 
fædrelands naturskjønhet er en national værdi, som det er vor 
pligt at verne om, saa godt vi kan, og søke at bevare for kom¬ 
mende slegter. 
Menneskene ser paa naturen hver paa sin maate, alt efter 
den enkeltes forutsætninger. Race og livsvilkaar, opdragelse og 
personlige anlæg spiller her ind. Enhver som ikke har faat sine 
sjælsevner rent forkvaklet, vil dog motta skjønhetsindtryk av 
betydning for hans individuelle utvikling, naar han stilles ansigt 
til ansigt med en uberørt natur. Barnet behøver ikke at være 
mere end et par aar gammelt, før det er istand til at glæde sig 
over blomsterne eller over fuglesangen. De mest primitive na¬ 
turfolk gripes, dypt og umiddelbart, av den natur som omgir 
dem; ind i den har de bygget sine religiøse forestillinger. Og 
selv vor tids travle bymennesker, som henlever størsteparten av 
sit liv mellem maskiner, verkstedbænker eller kontorpulter, og 
hvis daglige synskreds saa altfor ofte indrammes av sotede bak- 
gaardsmurer, har længselen efter naturen dypt fastgrodd i sit 
indre. Saa ofte vi kan, søker vi ut i den fri natur, og naar vi 
vender tilbake til vor daglige gjerning, er vi ikke bare solbrændt 
i huden, men opfrisket og forynget helt igjennem. Yi kan ikke 
