192 
Men hvordan det nu end forholder sig, har det selvfølgelig 
ikke været mm hensigt ved d© oven citerte ord at beskylde det 
svenske videnskapsakademi for literært underslag, og det faldt 
mig ikke ind, at andre kunde lægge noget saadant deri. Det er 
ikke uttalt direkte., heller ikke fremgaar det indirekte som en 
logisk følge av mine ord. 
En saadan beskyldning mot et høit anset videnskabelig 
akademi vilde jo ogsaa være en absurditet, som ikke kunde falde 
noget fornuftigt menneske ind.“ 
Efter hvad hr. professor Arrhenius har oplyst er det 
altsaa nu bragt paa det rene, at vant’t Hoff sendte sit 
manuskript til prof. M. O. Petter son i Stockholm og ikke 
til prof. Waage i Kristiania. 
Hermed maa vel denne sak, som næsten syntes at skulle 
gi anledning til en mindre international skjærmydsel, være bilagt 
til alles tilfredshet. 
Naar hr. professor Arrhenius ved samme anledning har 
latt sig forlede til følgende uttalelse : 
„Es war wohl nie vermutet worden, dass ein Auslånder diese 
fur das norwegische Publikum in seiner Sprache geschriebenen 
Zeilen lesen wurd©“ — sua skal jeg indskrænke mig til at gjøre 
kam opmerksom paa følgende: 
1. Professor Riibers prøveforelæsning hadde, da jeg skrev min 
artikel, foreligget trykt i syv maaneder i et fagskrift, som 
læses baad© i Sverige og i Danmark uten at der mig be- 
kjendt var fremkommet nogen protest. 
.2. At ogsaa „!Sraturen“ læses av baade svenske og danske na- 
turvidenskapsmænd er jo saa vel kjendt, at det vilde være 
absurd her at komme med en beskyldning mot en svensk 
institution i den tro, at ingen svensk skulde kunne læse den. 
