307 
av 13 / 4 1706 som første opfinder fik eneretten til i Søndhordland 
fogderi „at utarbeide marmor og Kristial de Roche og at ingen 
anden paa tolv mile derfra med Steenbrugsi Optagelse hannem 
skulde præjudicere med videre.“ Kongen forbeholdt sig første¬ 
retten til kjøp av det utbrudte marmor. Likeledes fik Lillien- 
schiold toldfrihet for utførsel, og arbeiderne blev fri utskriv¬ 
ning. De brud som oberstløitnant Lillienschiold i tiden fra 
1702 optok marmor driften i, var marmorbruddet paa Hope- 
holmen, Mosterhavn, Vikenes paa Stordøen, Hille, en ø i Bøm- 
melfjorden, da tilhørende Halsnø kloster, Storen ved Vikanes, 
beliggende 1 mil nordenfor Halsnø kloster, Selløen i nærheten av 
Onarheim paa Tysnes. Senere optokes Salthellensi brud (i 1748). 
Det utvundne marmor sendtes til Kjøbenhavn. Men det 
synes som om de i verkerne nedlagte penge' har været betydelig 
større end fortjenesten. Oberstløitnant Peder Montagne Lillien¬ 
schiold var født i Bergen ca. 1667. Han var søn av tolder i 
Bergen Peder Pedersen Montagne og El s e Lill i- 
enschiold. Han optok morens navn. Era forældrene hadde 
han arvet ende! penge, som han yderligere forøket ved sit egte- 
skap med Abel Cathrine Hiort. I 1694 bosatte han sig 
paa gaarden Langeland i Søndhordland, som han hadde kjøpt, 
og begyndte der en noksaa stor virksomhet. Foruten marmor- 
bruddene drev han reperbane, teglverk og kalkbrænderi. Men 
trods 1 disse sine mange' og nyttige virksomheter, døde han som 
fallent i 1725. 
Hans søn hofjunker Sigfried Lillienschiold fort¬ 
satte farens marmor brud. Han fik fornyede privilegier paa 
marmordriften s / 8 1732, og efter hans død i 1739' fik de Lillien- 
schiold’ske arvinger 1 endyderligere fornyede privilegier, datert 
2 / 2 1742 og 27 / 2 1745 samt 19 / 12 1746. 
Her skal nu redegjøres 1 for Hopeholmens marmorbruds 
historie. 
Hopeholmens marmorbrud paa Nordaasvandet 
(eller som den nu kaldes Marmorøen), ligger under gaarden 
I n d r e Hop e, som den i gamle dage kaldtes i motsætning til 
Ytre Hope, nuværende Mathopen. 
Da kancelliraad Werner Hosewinckel O h r i si t i e 
i 1784 blev eier av gaarden, kaldte han den W ernersholm, 
et navn som den endnu bærer. 
