313 
Marmorkirken. Desuten fobarbeidedes der liks te ner, have- 
bænker, bordplater, urner o. 1. Like ned til vore dage fandte» 
ved Paradis, og Hop flere marmorbænker som skrev sig fra 
Christies brud i Korsdalen. 
I et brev fra 1811 skriver Christie følgende om sit marmor: 
„Den her hos mig paa Hoop saavel paa, Marmorholmen som paa 
det faste land, Korsdalen kaldet, brydende hvide marmor er i 
alle maader ligesaa tæt, ren, fin og kan tage imod politur, som 
den bedste italienske eller selve Car rar a marmor. Ja kjændere 
som den for nylig her igjennemreisende Grev W argas (de 
Be dem ar) holder den for ædlere, lignende den med dem gamle 
græske fra øen Napos, da den italienske, naar visse valgte 
stykker til statuer undtages, har langt flere ufuldkommenheder 
af flint og grus-druer, som i denne norske aldeles ikke findes, 
og hvoraf fordum kun smaa stykker har været udbragt, men nu 
af mig bragt der til, at de største blokker udbringes, hvoraf 
ligger her paa stranden en ualmindelig stor, over 200' til 300 
cubik fods indholds størrelse, passelig til deraf at vise sin kunst 
paa em stor gruppe, da den vel ei anderledes kan bringes fra 
stædet over søen. Ligeledes gives her og sort marmor af for¬ 
skjellig finhed og haardhed, saa vel i Sundhorlehn som her i 
Nordhorlehn, ja paa selve Marmorholmen, hvor nok den fineste 
sort findes, men ei i den mængde for dagen, som i Sundhor¬ 
lehn, hvor den enten er for haard, eller har overalt fine krid- 
hvide aarer, som ligesom krydser hværandre i det sorte. Der- 
imod er den hvide, som ieg i Sundhorlehn liar udbrudt i mængde 
for der af at hugge ligsteeme og danne allehaande fabrikarbeide 
langt fra af den lethed og finhed, som den jeg seenere tider 
har brudt her paa min paaboende gaard Hoop, omendskjøndt 
Sathellesteenen ogsaa er ypperlig til sit brug. 
Hvad i alminde marmor i Bergens stift, som mig bekjendt 
ikke findes uden i Sundhorlehn og Nordhorlehn, angaar, saa 
maatte den saa meget hellere være mig bekjendt, som ieg den 
bestandig har brudt i henved 40' aar, og alle de der saavel som 
her i Nordhorlehn opbrudne marmor brud, er mig tilhørende, 
saavel ved arveret efter forfædreme, som fornyet og be- 
kræftet, ved kgl. allern. privilegium betroet dette kongelige 
regale eller kronrettighed eene at maatte bryde marmoren, 
omendskjøndt de fleeste stæder, hvorpaa bruddene findes, er 
