314 
min private; eiendom enten den hele gaard eller og bruddenes 
grund og omfang ved salg og kjøb skildt fra gaarden, saa at 
paa alle skibreder i Sand- og Nordhorlehn af fra fortiden efter 
kollegie ordre er bekiendt gjort, at ingen maa befatte sig med at 
bryde marmor, uden den som dertil med kgl. tilladelse eller 
privilegium er benaadet, ligesom ogsaa i det mig allern. for- 
nndte er befalet, at i tvist tilfælde ingen rettergang om marmor 
maa finde sted, men alt skal af gjøres ved Collegie reisolution. 
Por nærværende er ieg i arbeide med nærmere brydning i dyb¬ 
den af den finere hvide i Korsdalen her i nærheden af min 
bolig, da den er ligesaa udmærket, som begiærlig, og om den 
vil vedblive eller tiltage i stadig og fuldkommen hvidhed uden 
at., upaatvilig vil ieg fra nord en fortrænge den itali¬ 
enske, der uagtet arbeidslønnens dyrhed her, endnu vil blive 
dyrere, formedelst den lange fragt.“ 
Ved Hopselvens fald var anlagt 2 marmorsage, hvor mar¬ 
moret blev tilskaaret. Paa Hopeholmen brændtes ogsaa kalk, 
og resten av denne kalkovn skal endnu kunne sees paa Mar- 
morøen. 
Synderlig lønnende har neppe driften været for Christie. 
Det var transportomkostningerne som blev for store. Ved 
Christies død i 1822 ophørte omtrent al drift. I 1829 blev 
konsul Michael Krohn eier av Wernerisholm (eller Hop 
gaard). 
I et i Bergens museum ophevart manuskript, forfattet av 
Michael Krohnsi søn, konsul Wollert D 1 . Krohn (manu¬ 
skript nr. 443), beretter denne at marmorbruddene ogsaa, i hans 
fars tid dreives. Han skriver bl. a, følgende herom: 
„Den dom, som Christie i sit førnævnte brev udtaler om 
marmoret der paa stedet, synes overdreven, i det mindiste blev 
den marmor, som med store omkostninger uddrevesi af fjeldet i 
Korsdalen for vor regjerings regning til anvendelse af bygnin¬ 
gen af slottet i Christiania til syvende og sidst erklæret for 
uanvendelig, da omkostningerne ved den sidste tilhugning vilde 
bli enorme. Den herfra sendte; sten, bestemt til spiler, afsendtes 
herfra i raa cylinderform, ligger saaledes endnu ubrugt i 
Christiania. At der i Korsdalen udbrødes store stene er sik¬ 
kert. Den største, som jeg har seet, var stor nok til deraf at 
uthugge den største heist. Det hed sig i min ungdom omkring 
