359 
er fundet i de samme' trakter, men som vi ikke her skal gaa 
nærmere ind paa. Det er sandsynlig at der i sten alderen, for 
ca,. 4 til 5 tusen aar siden, da de klimatiske' betingelser var 
langt gunstigere end nu, har været særlig meget bedre forhold 
i høifj eldene, som har begunstiget renjagten. Men om nogen 
slik bedring i viking,etiden og middelalderen kan det neippe være 
tale. Da, har forholdene vel været som nu i vore dage. Ren¬ 
jagten. maa imidlertid d engang ha spilt em betydelig større rolle 
end nu, av rent' almindelige grunde og at dømme eiter de mange 
fund, særlig paa Hardangervidda. Remen blev jaget og skudt 
ved de omtalte jernpiler med træskaft. En saadan er ganske 
nylig fundet helt- be varet ved Løflingsformk ollen under S> n e- 
h ætt' a, hvorom avisierne i disse dage har bragt meddelelser. 
Denne pilen bestaar av et langt træskaft med fjær 1 i enden og 
i den andre enden en jernpil av fuldstændig samme typen som 
den vi har gjennemgaat i høifj el dsfundeme her. (Indkommet til 
Trondhjems museum). Men dernæst, har man, kanske i større 
utstrækning, benyttet rengraver til at fange dyrene. En 
skildring av denne jagt, kombinert med jagt med pil og bue, har 
historikeren Schøning git i sine' reisebeskrivelser, og av 
denne hitsættes, følgende: 
„TJnder Sandbu har fra meget gamle tider av ligget og 
ligger endnu en dalstrækning blandt fj eldene mellem Vaage og 
Valdres, kald et Heimdal, og et der liggende vand eller en stor 
ferskvandsjø, kaldet Heimdalsvatn, hvori falder de skjønneste 
ørreter, likesom, i Heimdalen die feteste, græsganger, og paa, fj el¬ 
dene deromkring det bedste skytteri eller jagt efter rensdyr 1 . 
Om høsten, naar brunstens tid begynder, samler bemeldte dyr 
sig i store flokker, bestaaende av to, tre til fire tusen i hver 
fl ok, av hvilke en skytte, som er vel drevet i sin kunst, kan 
paa en dag skyte 20 stykker og flere. 
Dette sker paa følgende, maate: F'or hver av bemeldte store 
hobe rensdyr er en anfører, en han av slaget, som ved at slaas, 
med de andre hanner og ved at overvinde dem, har tilfegtet sig 
dette fortrin, kaldet hollaren eller hollebukken, hvilken har 
ind jaget de andre bukker den frygt, at naar han fnyser eller 
nyser gjennem næsem, hvilket kan høres paa 1 / 2 mil, flygter de 
alle tilhobe. Denne hollebuk søker jægeren først og fornem¬ 
melig at fælde. Saasnart det, er skedd, og de andre bukker, 
