— 165 — 
D© er all© smaa, nette, livlige fugler med et smalt, til- 
spidset og fra siderne noget sammentrykt neb, som er for¬ 
synt med en tydelig rygkjøl. 
Mundvikene har nogen faa — sedvanlig 3 — børstehaar. 
Overnebbet er i spidsen en smule nedbøiet, med svak 
men altid tydelig indskj æring. 
Næseborene er store, i den øvre halvdel dækket av en 
nøken hinde, men forøvrig aapne og ubedækte. 
Vingeme er av middels længde, med første haandsving- 
fjær kortest, og halen naar i det mindste med halvdelen av 
sin længde utenfor de sammenlagte vingespidser. 
Hvad specielt munken angaar, saa er oversidens fjær- 
farve hos begge kjøn mørkt graa med et brunlig anstrøk. 
Halsryggen er dog nærmest askefarvet, og hætten hos hannen 
dypsort med en svak silkeglans, hos hunnen brun og noget 
mattere. 
Undersiden er hos begge kjøn lyst graa, hos hunnen og 
ungfuglene oftest med et svakt gullig anstrøk. 
I vingen er 3dje og 4de haandsvingfjær længst, og den 
anden længere end den 5te. 
Skjønt den altsaa tilhører en sangerfamilie, hvis med¬ 
lemmer gjennemgaaende er svakt byggede, zarte og stilfær- 
dige, og skjønt den selv ikke avviker merkbart fra familie¬ 
typen, er der noget haardt over den, som neppe nogen, der har 
gjort dens nærmere bekjendtskap, har kunnet undgaa at lægge 
merke til. 
Allerede i sin kropsføring røber den noget av dette. 
Kroppen bæres sedvanlig vandret paa de tynde, men sterke 
og noget tiltrukne ben og halen holdes utstrakt eller svakt 
lutende. 
Fjærene ligger glat og tæt til kroppen og holdes altid 
fint og vel pudset. 
Paa et utstoppet museumseksemplar vil dette neppe 
kunne sees, men betragter man den levende fugl, blir det like¬ 
frem iøinespringende. 
Heller ikke om den vilde ubændige kraft, som præger 
denne lille sangers bevægelser, kan de døde samlingseksem- 
plarer gi nogen rigtig forestilling. Disse egenskaper trær en 
