— 222 — 
opstaat? Forklaringen er rimeligvis denne: Isbræens rand 
laa engang saa langt fremme, at bræen dækket terrænget 
hvor nu sjøen er. Naar saa isen trak sig tilbake, blev der 
liggende igjen en isrest. Terrassen som var begyndt at dan¬ 
nes, blev paabygget ved fortsat avleiring av sand og grus. 
Dette leiret sig utenom isresten, og da denne tilslut smeltet, 
blev der et hulrum tilbake hvor den hadde været. 
Dette er i store træk de særegne forhold som møter os i 
Kaldvellas dal. Man kunde sikkerlig ha faat rede paa mange 
enkeltheter, hvis ikke skogen hadde dækket marken, og endda 
mere om der var blit utført boringer i grunden. 
Kaldvellas dal findes nævnt av tidligere forfattere*. 
Helland og Steen: Lerfaldet i Guldalen 1345. Archiv f. 
Math. & Naturvd. 17. Nr. 6, s. 18. 
J. P. Friis: Terrængundersøkelser og jordboringer. Nor¬ 
ges Geologiske Undersøkelse Nr. 27. Kr. 1898, s. 57 
J. H. L. Vogt: Præglaciale dalløb i Trøndelagen. Norsk 
Geologisk Tidsskrift. B. III, Nr. 1, s. 3. 
Øyen: Kvartærstudier i Trondhjemsf eltet, III. Det 
kongl. Vidensk. Selsk. Skrifter, 1914. Nr. 6, s. 120. 
Norske kalktufforekomster. 
Av P. A. Øyen. 
Kalktuf er en porøs kalksten der som regel er avsat ved 
kalkholdige kilder derved at våndet under luftens paavirkning 
mister endel av kulsyren, hvorved den tilsvarende kalkmængde 
utskilles. 
Vi har adskillige saadanne kilder i vort land endnu den 
dag idag, hvor saadan kalktuf endnu dannes f. eks. ved Leang- 
bugten i Asker, ved Strømsmo i Bardodalen og ved Golisveen 
i Ringebu for kun at nævne nogen faa steder. Men i tidligere 
tider var ofte disse kilder langt rikere van dførende end i nu- 
tiden og avsatte mere kalk end nu og dels sprang kilder paa 
steder, hvor de i nutiden er helt eller praktisk talt forsvundet. 
Der f inder man ofte kalktuf fra gammel tid og ofte i vekslende 
