— 252 — 
viss grad er plastisk. Heim har kriticert, at teorien for 
tunnelhvælvet er utledet av det arkitektoniske hvælv. Saa- 
lens oppresning viser, at bergarten gir efter ogsaa nedenfra, 
og avskallingerne fra tunnellens indre, som kan bestaa av centi- 
metertykke flak av op til over 1 m. 2 størrelse tyder paa at 
flaterne for de maksimale tryk gaar cylindrisk omkring tunnel¬ 
len. Den opgave at grave en tunnel gjennem fjeld blir paa 
stort nok dyp den samme som at bore et hul gjennem en 
væske, sier Heim. 
Professor Goldschmidt kunde ikke være enig med 
dr. Holmsen, som betegnet den slags undersøkelser som unyt¬ 
tige. En kvantitativ undersøkelse av den slags naturfenome¬ 
ner er altid nyttig. Taleren ansaa det endog for en særlig 
taknemlig opgave at søke kvantitative data for ras og utglid¬ 
ninger for at faa et holdepunkt angaaende de mekaniske 
teoriers rigtighet. Den store vanskelighet ved forutsigelsen av 
bergarters forhold i skakter, tunneller og lignende ligger netop 
i, at man som regel kun er henvist til kvalitative betragtnin- 
ger, uten at kjende til de mekaniske lover for fenomenet og 
uten at kjende de talmæssige konstanter for materialerne. 
Dr. R e u s c h vilde kun nævne, at de sprækker som er 
iagttat langs styrtninger, t. eks. langs Sørfjorden i Hardanger, 
alle er i nærheten av selve skrænterne. At konstatere spræk¬ 
ker fenger inde paa plataaerne er vel vanskeligere grundet 
bedækningen. 
Statsgeolog F o s 1 i e replicerte til professor Gold¬ 
schmidt, idet han fremholdt, at man skulde vente i løpet av 
jordens senere erosionshistorie at møte en række tilfælder, 
hvor hele fjeldvægger i henhold til teorien var raset ut samti¬ 
dig, forutsat at de stabilitetshøider der blir tale om ikke er 
større end ca. 100 m. for de løseste sandstener og ca. 1200 m. 
for en normal granit. De historiske tilfælder hvor hele fjeld- 
sider er raset ut, synes at ha gaat efter andre lover, f. eks. det 
berømte fald av Rossberg i Schweiz i 1806, hvor fjeldet raset 
efter en plan skiktflate. Men selv præhistoriske ras av hele 
fjeldsider paa en gang skulde endnu med lethet kunne etter¬ 
vises, hvis de hyppig hadde forekommet, hvad neppe synes 
at ha været tilfældet. Hvis derimot — hvad der er det 
sandsynligste — andre og sekundære faktorer saa hyppig har 
spillet ind, at typiske ras efter den teoretiske stabilitetsgrænse 
ikke kan paavises fra tidligere tider, synes det litet sandsynlig 
at disse stabilitetsgrænse-sprækker nu skulde kunne paavises 
i felt. Der kan nemlig ikke forutsættes at være lange tidsrum 
mellem disse sprækkers dannelse og den endelige utrasning. 
Hvis man skulde søke at bekræfte den i Goldschmidts fore¬ 
drag forutsatte teori efter virkelige tilfælder i naturen, var det 
