— 275 — 
sen mellem de store oprakende landmasser og dyphavene 
ogsaa langt tilbake i den geologiske fortid i hovedtrækkene 
har forløpet som den gjør nu. Som det vil fremgaa av min 
forrige artikel gjælder dette absolut ikke for det der betrag- 
tede nordligste Atlanterhavsomraade og man kan ikke anta 
noget havdyp grænsende ind til det skotsk-norske fjeldstrøk 
under dettes opkomst i yngste silurtid. Ser nran paa den 
geologiske struktur som den er kjendt f. eks. i den skotske 
fjeldzone, saa synes denne forøvrig ogsaa, idet forskyvnings- 
planerne helder fra og ikke imot det nuværende havomraade, 
at utelukke en forklaring som den nævnte, hvor trykket 
skulde virke fra havdypet paa skraa opover. 
Tilstedeværelsen av noget tungere bergarter under de 
nuværende oceaner end under fastlandsmasserne kan ikke 
benyttes som bevis for at forholdene altid har artet sig som 
nu, hvad de bevislig ikke har. Det kan ikke ansees for ute¬ 
lukket at tæthetsforholdene i de forskjellige omraader kan ha 
forandret sig under vertikalbevægelser. Masseindsmeltninger 
i den øvre lette zone (Sal-zonen) av tunge bergarter fra dypet 
(muligens med utjevning av tæthétsforholdene til siden), ind- 
smeltninger foregaat under en indsynkning, maa kunne tænkes 
at ha spillet en rolle for opkomsten av den noget større tæthet 
av bergartsmassen under de store havdyp. 
Det forhold at foldningerne lovmæssig indtræffer i geo- 
synklinalstrøkene, hvis karakteristiske træk som nævnt er 
en i lange tidsperioder paagaaende nedbugtning (med samti¬ 
dig sedimentation), viser os at der maa være en nær forbin¬ 
delse mellem de to fænomener. Man kan anta at nedbugt- 
ningen direkte har fremkaldt foldningen eller at begge fæno¬ 
mener ialfald har en fælles aarsak. 
Man har paa forskjellige maater prøvet at forklare den 
nævnte lovmæssige utvikling av geosynklinal- til foldezone, 
av en svak nedbugtning til en sterk opfoldning, en utvikling 
som lægger vanskeligheter iveien for en anvendelse av kon- 
traktionsteoriens tangentialtryk som generel aarsak. Jeg skal 
her kun nævne én teori som søker at forklare forholdet, nem¬ 
lig ekspansionshypotesen. Denne teori tar sit ut¬ 
gangspunkt i det forhold at jordskorpen i geosynklinalomraa- 
det ved sin nedbugtning kommer ned i zoner med høiere 
