277 — 
talte plastiske (ogsaa kaldt magmatiske) skikt, altsaa ikke i 
saa særlig stort dyp. 
Samtidig med Ampferers teori er der av den ameri¬ 
kanske geolog D a 1 y fremsat en anskuelse om at man ved 
fremtrængen av magmamasser fra dypet til en viss, temmelig 
dyptliggende zone av jordskorpen vil kunne faa dannet en 
indbugtning av den overliggende jordoverflate, altsaa en for¬ 
klaring paa geosynklinalfæno menet. 
Det er ganske interessant at se hvordan man nu, i det 
20de aarhundrede, begynder at nære anskuelser som til en 
viss grad er beslegtet med dem man hadde i en meget langt 
tilbakeliggende periode av den geologiske forskning, tidlig 
i forrige aarhundrede, da man antok smeltemassernes frem¬ 
trængen som en aarsak til lagenes forstyrrelse. Nu gjælder 
det imidlertid ikke de optil eller næsten optil overflaten 
trængte masser — de blev tidlig fundet at være utilstrækkelige 
som . forklaringsgrund til de vidtløftige foldninger — men 
magmabevægelser av en anden og mægtigere karakter og i 
langt større dyp. Det er ikke tvilsomt at et fænomen som 
nu med sikkerhet kjendes fra flere fjeldkjedestrøk, nemlig 
en tydelig vandring av foldningsbeivægelsen lodret paa fjeld- 
kjedens længderetning — et fænomen som vi i min forrige 
artikel hørte om ogsaa for den norske fjeldkjede — at dette 
forhold stemmer godt overens med antagelsen av at forstyr¬ 
relsen skyldes strømninger i undergrunden og det samme 
gjør uten tvil den omtalte svakere, bølgeagtige bevægelse av 
jordskorpen. 
Det kan dog heller ikke sies at teorien om magmastrøm- 
ningerne i dypet, »understrømningsteorien«, gir os en helt 
tilfredsstillende forklaring paa jordskorpebevægelserne. Den 
forklarer bl. a. ikke det iøinefaldende og vigtige problem at 
de sterke jordskørpebevægelser atter og atter foregaar i de 
samme belter. Her er det imidlertid et forhold som maa 
tages i betragtning, nemlig foldezonernes beliggenhet. Som 
tidligere nævnt ligger disse zoner fortrinsvis omkring ocea- 
nerne og der er nylig av tyskeren A n d r é e fremsat en 
anskuelse om at man ved at anta understrømningerne som 
primær aarsak netop maa vente størst uroligheter i denne 
grænsezone, mellem hav og land, hvor bl. a. jordskorpe- 
