284 — 
at man har kunnet paavise omtrent 5-aarige perioder av sol¬ 
falder, protuberanser etc., og der er derfor en mulighet eller 
sandsynlighet for, at disse kan være aarsaken. Men da der 
ikke foreligger tilstrekkelig lange data over diss© andre solare 
bevægelser, har jeg været henvist til at søke aarsaker eller 
paralleller andensteds, nemlig i en nærmere betragtning av sol- 
flekkerne selv og i beregningen av halve solflekperioder. 
Hvorledes dette kan la sig gjøre, har jeg nærmere beskrevet 
i »Meteorol. Zeitschr.« 1915, H. 9, saa der her ikke behøves ind- 
gaaende forklaring, men blot kan henvises til den korte frem¬ 
stilling paa fig. 4. 
Fremgangsmaaten er iøvrig denne: De 11-aarige solperi- 
oders maxima og minima betragtes som likeværdig© vende¬ 
punkter for bevægelsen og avmerkes med + og t-F nedenfor i 
samme vertikallinje. Alle disse steder avsættes, f. eks, som 
minima, for de nye, halve, saakaldte 5-aarige sioMekkeperi- 
oder. Disse punkter avgrænser altsaa længden for de nye 
perioder. Mindre vigtig blir det da at bestemme beliggen¬ 
heten av deres maxima. Disse kan avmerkes enten i midten 
av hver op- og nedgaaende del av hver aperiode, eller ut fra 
middeltallet for samtlige perioder, eller der hvor de bedst pas¬ 
ser til temperaturfluktuationerne paa vedkommnde sted, eller 
hvor det bedst stemmer med solperiodens form. Paa fig. 4 er 
den sidste metode benyttet, men iøvrig gjør det ikke synderlig 
forskjel paa fluktuationernes utseende, hvilken av disse frem- 
gangsmaater der vælges, da avstanden mellem minima altid 
