— 370 — 
omtale dette mystiske dyr Gram, som farlig til at bite kj ørene 
i yver et og patterne. Jeg hadde ogsaa indtryk av, at det var 
en firfisle. Min kollega dyrlæge Kjoss Hansen i Eker- 
sund har meddelt mig, at »gramhogg« anser de i Bjerkreim 
for farligere end hugormbit. Paa gaarden Skjæveland i 
Bjerkreim behøver de aldrig klippe kohalene om høsten, for 
gram men tygger dem op! 
Andet grundlag for denne tro om gram end en bestræ- 
belse for at finde en aarsak til de pludselige infektiøse be- 
tændelser, som kan opstaa i yver og patter, er der vel neppe. 
Av samme grund kan angivelser om hugormbit være upaa- 
litelige, jurbetændelser og heftige lymfangiter antages ofte for 
hugormbit. Det samme gjælder miltbrandsemfysemet. Dette 
benævnes i Ryfylke for Skot eller Finneskat, i Lyngdal Skod. 
Troen er, at det er noget slags troldskud, men rigtig hvordan 
dette skud skulde opstaa, har jeg ikke faat forklaring: paa, 
derimot ofte hørt paaastand om, at de har kunnet finde hullet! 
Som et farlig dyr omtales i Lyngdal ogsaa »Skomaa», 
hvilket efter beskrivelsen var en skolepender; den blev be¬ 
skrevet mig som aarsak til saakaldt rosenfeber hos kjør, pludse¬ 
lige om neldefeber mindende tilfælder, hvor kjør hovner op i 
hovedet og baktil, men gjerne hurtig kommer sig. Hvordan 
Skomaa rigtig bar sig ad med dette fik jeg ikke greie paa. 
F. V. Holmboe. 
»Parringsspiliet« hos linerlen. Umiddelbart forut for par- 
ringsakten gaar hos de aller fleste fuglearter et saakaldt >spil«, 
som hos mange ret og slet arter sig som en kurtise fra han¬ 
nens side, men ogsaa undertiden tar form av et samspil av 
mere eller mindre komplicert art, i hvilket begge maker 
tar del. 
Hos enkelte smaafuglearter indledes spillet gjerne med en 
eller flere kraftige sangstrofer som til eksempel hos kanari¬ 
fuglen og flere andre finkearter, ofte ogsaa hos de egentlige 
sangere, kan naa en lidenskabelig styrke, der tydelig nok gir 
uttryk for sangerens ekstatiske tilstand og ofte ledsages av 
eiendommelige bevægelser av kroppen, benene og vingeme. 
Hos mange arter er mellomspillet en slags flyvelek, som gjerne 
ledsages av egne lydytringer, idet makerne i raskt tempo jager 
hinanden mellem busker og krat, indtil spillet finder sin av¬ 
slutning paa selve jorden eller i en lav busk, hvorefter parrin¬ 
gen indtrær. 
Hos linerlen har spillet en overordentlig tiltalende karak¬ 
ter og forløper saa stilfærdig, at mange av den grund maaske 
ikke har bemerket det. 
Mens hunnen sitter eller tripper omkring i smaa kredser 
