44 
Disse tal synes at berettige en til at tro, at meteren nu for alle 
tider skulde være sikret gjennem et i naturen forekommende evig ufor¬ 
anderlig naturmaål, og at det længe eftertragtede ideal i denne hen¬ 
seende skulde være naadd. 
Det spørsmaal paatvinger sig en dog uvilkaarlig: 
Kan man nogensinde naa et ideal? Det vil i det foreliggende til- 
fælde avhænge av, hvorvidt vi tør forutsætte, at den valgte bølge- 
længde vil forbli uforandret til evig tid. Og hvem vet? 
At gi et direkte svar paa det spørsmaal, jeg har sat som over¬ 
skrift paa denne lille avhandling, er — som det vil forstaaes — ikke 
saa liketil. Tiltrods for at meteren oprindelig er definert som en 
timilliontedel av meridiankvadranten, maa man nemlig nu forlate 
denne defmition og hævde, at meteren repræsenteres av den platina- 
stav, som under navn av den internationale meter den 28de september 
1889 blev anbragt i det internationale bureau for maal og vegt i 
Pavillon de Breteuil (Sévres ved Paris). Og spør man om dennes 
længde, maa svaret bli det, som er git av den engelske astronom 
Sir David Gill: 
Den var i aaret 1906 e. Kr. 1 ) ved en temperatur av 0° C. 1553164 
gange saa stor som bølgelængden for den røde linje i kadmiumsspektret, 
saaledes som denne kan observeres i fuldkommen tør luft ved en tem¬ 
peratur av 15° C., maalt paa vandstoftermometrets temperaturskala 
og ved fet trylt som av en 760 mm. høi kviksølvsøile (a 0°). 
*) Hvad den var i 1889, da meterens længde paa sæt og vis blev fast- 
slaat, tør vi ikke ha nogen bestemt formening om. Der er sterke grunde, som 
taler for, at den i de faa aar, som er forløpne siden dengang, ikke har foran¬ 
dret sin længde, — saaledes bl. a. den overraskende gode overensstemmelse 
mel lem middeltallet av Michelsons resultater i 1892 — 1893 med maalingerne i 
1906. Men nogen garanti har vi ikke. 
