85 
Paa den maate blev det altsaa mulig at studere mængdefore- 
komsten i de forskjellige dybder under hele ekspeditionen. Det lyk- 
kedes at paavise en hel række ganske ukjendte former (fig. 14), især av 
kalkflagellaternes klasse, og ved disse undersøkelser blev det ogsaa 
mulig at faa en meget klarere forestilling om planternes fordeling 
efter dybden, end elet er mulig ved hjælp av hovtræk. 
Som de vigtigste resultater kan nævnes : 
1) Planktonmængden i det aapne Atlanterhav er overordentlig meget 
ringere end den kan forekomme i kysthavene. 
2) Paa de Heste undersøkte stationer findes maksimum av plante- 
substans i omtrent 50 meters dybde, umiddelbart i overflaten som 
regel fattig, men allerede i 10' m. næsten likesaa rikt som i 50 m 
— altsaa som regel omtrent samme planktonmængde hele veien 
mellem IQ 1 og 50 m. I 75 m. var mængden som regel ikke mere 
end halv saa stor som i 50, og i 100' m. omtrent tiendedelen. 
Dette gjælder for oceaniske forhold. Hvor der fandtes tilblanding 
av kystvand og tydelig adskillelse mellem et overflatelag og et 
dyp lag, var overflatelaget forholdsvis rikere, og alle grænser 
rykket opover. 
3) De enkelte arter fordeler sig paa hver sin karakteristiske maate 
efter dybden; peridineer holder sig forholdsvis nær overflaten, 
diatomeer gaar dypest, cocolithophorider intar en mellemstilling. 
4) Antallet av levende planteceller i det aapne Atlanterhav i de 
rikest befolkede vandlag (10 : —150 m.) varierer i almindelighet 
mellem 3,000 og 12,000 celler pr. liter sjøvand, derav omtrent 
halvparten cocolithophorider, resten smaa peridinéceller og nøkne 
flagellater, tildels ogsaa diatomeer. 
Større pelagiske organismer. 
(Dyphavsfisk og ræker.) 
Siden „Challenger“ -ekspeditionen la det første grundlag til vor 
kundskap om dyphavets dyreverden, er kundskapen ved de mange 
følgende ekspeditioner øket meget. Som eksempel herpaa kan nævnes, 
at der nu kjendes omkring 1000 forskjellige arter dyphavsfisk, og at 
alene den tyske „Va)divia“ -ekspedition fandt 63 nye arter dyphavsfisk. 
