106 
er tidligere kun tat i ét eksemplar i det Indiske hav; der blev syd 
for Azorerne fund et 2 individer av den. 
Ogsaa fangsterne av slegterne Acer atias, Opistlioproc- 
t u s, Malacosteus, Cyema viser interessante eksempler paa 
forekomsten av slike sjeldne dyphavsfisk, som tidligere kun er tat 
enkeltvis eller langt fra ,,Michael Sars“s rute. 
Av gruppen med store lysorganer og forekomsten i de intermediære 
lag omkring 300 meter viser Argyropelecus hemigymnus og Olfersii, 
Sternopthyx diaphana, Stomias boa, Chaulicdus SDanei, Vinciguer- 
ria lucetia sig at forekomme over hele eller størstedelen av omraadet. 
De. er alle tidligere kun fanget utfor eggen ved Nordamerika eller 
Europas kystbanker eller ved Azorerne. Her har jo de fleste under¬ 
søkelser været gjort. (Se fig. 25). 
Argyropelecus affinis er kun fanget paa de sydlige stationer. 
Gjennemsigtige f iskeunger blev tat over hele under • 
søkelsesomraadet, men i meget forskjellige mængder. Kartet (fig. 26) 
viser mængdeforekomsten i 3 grupper —' nemlig : Færre end 10©, mel- 
lem 100' og 250 og flere end 250', De største mængder er — som det vil 
sees —- tat søndenfor Azorplataaet — vest for Canariøerne og øst 
for New-Foundlandsbanken. Denne store forekomst av fiskeunger 
et stykke utenfor kystbankern.es egg er meget interessant. Den vil 
først helt kunne forstaaes, om det lykkes at bestemme alle de mange 
former, hvorav denne store gruppe er sammensat. I det aapne hav 
over de største dybder er Scopeliderne vistnok den aller talrikeste 
gruppe blandt fiskeungerne; det har endnu ikke været mulig at faa 
denne store gruppe bestemt. Der findes blandt disse fiskeunger mange 
yderst interessante former med stilkeøine, med teleskopøine og andre. 
Elandt dem med teleskopøine er der mange av en ganske gjennem- 
sigtig form, der nærmest maa henføres til slegten Dysomma, der er 
fanget i de øvre 150 meters dyp. 
Naar det er lykkedes at bestemme disse fiskeunger, vil ogsaa meget 
c lys kastes over mange vigtige fiskearters livshistorie. De talrike for¬ 
mer av gruppen lepticephaler vil ikke ha mindst interesse. De 195; 
individer, som fandtes, antages at tilhøre ikke mindre end 20* arter, 
hvorav adskillige er nye — ialfald som leptocephaler. 
Jeg har tidligere (i „Nature“ for 24de novbr. 1910) offentliggjort 
en kort beskrivelse av endel av disse leptocephaler, som har kunnet 
