142 
uten undtagel.se utviklet et kraftig spikelskelet i zooidvæggen og hos 
alle finder vi i den polypbærende del av kolonien en spikelgrundtype, 
som viser tre vinger eller fremspringende, langsgaaende lister. Denne 
trevingethet viser sig hos alle, om den end begynder at viskes ut 
hos familiens sidste utløpere. Mens Pteroeididae omtrent helt 
er indskrænket til de austral-asiatiske farvande og bare sender en 
enkelt art eller to gjennem. Middelhavet op til den biskayiske bugt, 
er familien Pennatulidae tilstede i alle verdenshavene, baade 
paa grundere og dypere vand. 
De tre kjendte arter, som hører til slegten Sarcophyllum 
er bare fundet ved Australien. De maa ansees som de mest speciali- 
serte medlemmer av Pteroeididernes familie, som de sidste utløpere 
paa den ene gren av Pennatulacea penniformia, Deres hele organi- 
sation viser den typiske grundtvandsbeboer : koloniernes bygning er 
sammentrængt, de er forsynt med en masse, smaa polypper og zooider, 
og de er overdaadig utstyrt med spikler. De enkelte blade eller polyp¬ 
bærende vinger har ytterst paa. kanten en zone med tæt sammen- 
trængte polypper, og mellem polypperne, sjeldnere i deres vægger selv, 
ligger et utal av typiske, stavformede spikler. Spiklernes tversnit er 
litt uregelmæssig ; men der gives ikke spor efter trevingethet. Kolo- 
nierne har en masse zooider, som mest sitter samlet i putelignende 
ansamlinger ved bladenes grund. I zooidvæggene eller mellem zooi- 
derne findes ikke spikler. I kolonistilkens indre er der en masse 
store kalklegemer, som særlig nederst i stilken optræder i slik mængde, 
at bløtvævene blir omtrent helt fortrængte. 
I den anden gren av Pennatulacea penniformia omfatter slegten 
h e i o p ti l u m de mest specialiserte av familien Pennatulidae; sleg¬ 
ten optræder paa grundt vand ved Centralamerikas stillehavskyst og 
opover til San Diego i Kalifornien. Koloniernes sammentrængte byg¬ 
ning, de overordentlig talrike polypper og zooider og de uhyre masser 
med spikler i kolonierne viser os ogsaa her den typiske grundtvands- 
sjøfjær. Bladene er ogsaa hos begge slegter almindelig tykke, kjøt- 
fulde. Ogsaa hos Leioptilum er de indre væv i stilkens nedre 
parti saa opfyldt med store, ovale kalklegemer, at bløtvævene selv 
blir trængt sammen til et rent minimum. Men i motsætning til, hvad 
jeg fremhævet under omtalen av Sarcophyllum finder vi, at de 
massevis optrædende spikler mellem polypperne og i deres vægger har 
nydelig trevingede endepartier. Zooiderne sitter samlet i vortelig- 
