145 
I virkeligheten foreligger der alt nu et eksempel paa, at en en¬ 
kelt, kosmopolitisk utbredt art kan utvikle samme avændring, samme 
„form“ under arktiske og antarktiske forhold. En hydroide, den kos¬ 
mopolitiske forekommende, typiske L a f o é a gr acillima har i 
de arktiske farvaride utviklet en særegen form elegantula, som 
indtil for kort tid siden bare var kjendt fra de arktiske havstrøk. 
Men i 1909 peker Vanhoff en i sin bearbeidelse av den tyske 
sydpolarekspedition paa, at formen elegantula forekommer ved 
Crozet-øerne. Dette bestyrker end mere antagelsen av, at ogsaa andre 
„arter“, som optræder bipolart i virkeligheten ikke er gode arter, 
men bare biofysikalsk bestemte variantgrupper av kosmopolitisk op- 
trædende arter. 
En meget tydelig konvergent tilpasning til polarf or holdene finder 
vi hos sjøanemonerne. De fleste aktinier, som trænger længer ind 
gjennem de subarktiske og subantarktiske havstrøk, har en slags 
yngelpleie, da larverne utvikler sig i dyrenes mavehule eller i sær¬ 
egne yngelkamre. Slik yngelpleie mangler hos de samme arter, naar 
de lever i varmere havstrøk. Carl gr en og Pax har paavist dette 
forhold hos repræsentanter for de forskjelligste slegter og familier, 
og altid er yngelpleien bundet til kol dere egne alene. Dette kan 
neppe betegnes anderledes end som et klart eksempel paa konvergent 
utvikling. 
Dyrenes organisationsforhold falder i to store grupper, som har 
høist forskjellig værdi for de fylogenetiske bedømmelser. Paa den 
ene side har vi de organisationstr æk, som er mindre 
utsat for direkte indgrep eller utvalg fra tilvæ- 
relseskampens side. Jeg kan igjen vise hen til spiklernes 
form hos alcyonaceer og spongier. Inden -de ottearmede koraldyrs 
grupper, alcyonaceerne, er spiklernes grundtype ikke bare konstant 
hos en enkel slegt; den ga ar oftest igjen i hele familien, ofte ogsaa 
i større eller mindre grupper av familien. Hos sjøfjærene finder vi 
f. eks. den trevingede grundtype hos slegterne Echinoptilum, Actinop- 
tilum, Renilla, Kophobelemnon, Stachyptilum, Funiculina, Protop- 
tilum, Pavonaria, Stylatula, Pennatula og Leioptilum; de modifika- 
tioner, som optræder, formaar ikke at ændre grundtypen. 
Slike konstante hovedtræk møter os overalt i dyrelivet. Det er 
I de træk, som karakteriserer større grupper : de gaadefulde, bakre ind- 
hulinger i pungdyrenes underkjæve, kattenes rudimentære, bakerste 
. Naturen 1911. 
10 
