175 
blir tykkere, og derved dens motstandskraft større. Tilslut vil selv¬ 
følgelig jordskorpen bli saa tyk, selv i de nuværende svake belter, at 
den vil kunne motstaa den indre spænding, og man vil faa en evig 
hvileperiode. 
Transgressionerne. 
Paa steder som engang i jordens historie har været dækket av 
hav finder man nu marine avsætninger, kalksten, skifer, sandsten etc., 
hvis geologiske alder kan bestemmes ved de indleirede fossiler. Ved 
at studere disse avleiringer selv og ikke mindst utbredelsen av det 
dyreliv som findes i dem, forsøker nu palæogeograften at rekonstruere 
den geografiske fordeling av land og hav i de forskjellige tidsrum i 
jordens historie. Dette er imidlertid en vanskelig sak, ikke alene 
fordi 4 / s av jordoverflaten er dækket av hav og saaledes unddraget vor 
undersøkelse, men ogsaa fordi store dele av landjorden endnu ikke 
er undersøkt eller paa grund av andre forhold ikke har kunnet bidræ 
til spørsmaalets løsning. Man vil derav let kunne forstaa, hvilke 71 
vanskeligheter denne videnskapsgren har at kjæmpe med. Her skal 
kun resumeres de vigtigste træk i den palæogeografiske utvikling. 
I den kambriske tid har havet forholdsvis ikke meget stor utbre¬ 
delse. Fra denne tid er der kjendt et stort arktisk kontinent, der 
ogsaa strækker sig over største delen av Nordamerika. Søndenfor 
dette dækkes overflaten av et nord-atlantisk havbækken, hvis sydlige 
del skyller mot et afrikansk-brasiliansk kontinent, der forbinder Afrika 
og Sydamerika, og som strækker sig langt ind i Asien. Føruten 
det atlantiske hav findes ogsaa et pazifisk og et indisk ocean, og det 
synes derfor som om grunddragene i vore verdenshave tildels allerede 
var bestemt i disse fjerne tider. Avleiringerne fra kambrium bestaar 
ofte av sandstene med konglomerater og lignende terrigene sedimen- 
ter, der synes at ha krævet høie f j elde med en energisk virkende. ero- 
sion til sin dannelse. I den tidligere del av kambrium har der hoved- 
sagelig hersket kontinentale forhold; i den øvre del av kambrium 
utvider havet imidlertid sine grænser, og denne „transgression“ fort- 
sættes i begyndelsen av silur. I Europa utbreder havet sig mot sydøst 
og forener sig med det stille ocean, hvorfra det var adskilt i kambrium. 
D'et ækvatoriale hav svømmer over de store kambriske fastlande, hvor¬ 
ved det Nordamerikanske kontinent formindskes; likeledes rykker 
