238 
til sycl, maatte f. eks. ogsaa gjælde for enhver anden bevægelsesret- 
ning. En saadan verden vilde være, hvad fysikerne kalder isotrop. 
Dette vil ikke længer holde stik for en verden, som bevæger sig. Selve 
bevægelsesretningen vilde her være udmerket fremfor de andre ret¬ 
ninger paa en saadan maate, at lovene for et legemes bevægelse i 
denne retning ikke vilde være de samme som for en bevægelse i motsat. 
retning, om relativitetsprincippet ikke hadde fuld gyldighet. Hvis 
imidlertid dette princp vedblir at gjælde, maa den bevægede verden 
igjen være isotrop. Nu kan vi imidlertid bevise, at den verden, vi 
lever i, virkelig er isotrop. Herav slutter vi derfor, at enten er rela¬ 
tivitetsprincippet rigtig, eller vor verden beånder sig i ro. Da imid¬ 
lertid dette sidste er saa overmaate usandsynlig, maa vi derfor til 
syvende og sidst slutte, at relativitetsprincippet er rigtig. 
Man kunde ogsaa ræsonere paa følgende maate. Jorden er saa 
fjernt fra de andre stjerner, at deres indvirkning paa de terrestriske 
fænomener ganske kan sættes ut av betragtning. Disse fænomener 
foregaar derfor, som om ingen andre stjerner fandtes, altsaa som om 
jorden svævet isolert i verdensrummet. Og dog vet vi fra, iagttagelse 
av stjernehimmelen, at jorden er i bevægelse, og at dens translations- 
hastighet ikke altid har samme retning, men at den hvert døgn skifter 
om fra en vis retning paa jordoverflaten, f. eks. fra Paris til Berlin,, 
til den motsatte. Allikevel konstaterer vi, at de terrestriske fæno¬ 
mener følger de samme love og ikke influeres av disse retningsfor- 
andringer. 
Fra dette synspunkt har grundlæggerne av mekanikken fra gam¬ 
mel tid av anset relativitetsprincippet for paalidelig. Det danner 
ogsaa grundlaget for den gamle mekanik efter en tankegang, som i 
korthet kan fremstilles saaledes : Sæt at et legeme sættes i bevægelse 
ved en kraft, som virker paa det et sekund. Som følge derav vil lege¬ 
met faa. en vis hastighet, v. Nu vedblir kraften at virke paa legemet 
ogsaa i andet sekund. Legemets hastighet vil da vokse, men hvor 
meget? Vi vil tænke os en iagttager, som bevæger sig med en trans- 
lationshastighet, som netop er v, og vi antar, at han selv intet vet 
om denne bevægelse. For ham vil legemet ved enden av første sekund 
synes at være i ro, da jo han og legemet har samme hastighet, Efter 
relativitetsprincippet maa for vor iagttager legemets tilsyneladende 
bevægelse være den samme, som om det ved enden av første sekund 
virkelig var i ro, o : ved enden av andet sekund vil legemets relativa 
