249 
hverken kan formeres eller tilintetgjøres („princippet om materiens 
konstans“). Ha.n vilcle dermed uttale, at massen er .uforanderlig, og 
han fandt dette bekræftet ved v eining. Nu erfarer vi, at legemerne 
ingen masse har, eller ialfald at denne masse ikke er uforanderlig. 
Hermed skal ikke siges, at den av Lavoisier begrundede lov ikke 
mer har nogen betydning; noget vil sikkerlig bli tilbake, og dette 
noget vil ved smaa hastigheter falde* sammen med massen. Naar alt 
kommer til alt, er imidlertid den betydning, vi lægger i ordet masse, 
stillet fuldstændig paa hodet. Det som vi tidligere kaldte materie 
var hele massen ; det var det haandgripelige og tillike det bestandige. 
Og nu skal denne masse ikke mere findes! 
Materien er nu blit ganske passiv. Den egenskap at gjøre mot¬ 
stand mot kræfter, som søker at forandre dens bevægelsestilstand, til¬ 
kommer den ikke længer i egentlig forstand. Naar en kanonkule be- 
væger sig med stor hastighet og derved blir bærer av en „levende 
kraft“, en uhyre energi, som utstrør død og fordærvelse, saa er det 
ikke mere jernmolekylerne, som er sæte for denne energi, men den er 
at søke i den æter, som omgir molekylerne. Man kunde næsten si, 
der gives ingen materie mere, der er kun huller i seteren, og forsaa- 
vidt som disse huller synes at spille en aktiv rolle, kommer det derav, 
at de ikke kan forandre sin plads uten at øve indflydelse paa den om¬ 
givende æter, som igjen utøver en reaktion mot saadanne forandringer. 
Dette er endnu ikke alt. Lar vi relativitetsprincippet gjælde uten 
indskrænkning, saaledes som Lorentz gjør, saa fører det endnu til 
andre konsekvenser. Ikke bare masserne er av elektromagnetisk op- 
rindelse — eller forandrer sig ialfald efter saadanne love — det samme 
maa ogsaa være tilfældet med kræfter. Naar alt var i orden, skulde 
man altsaa cgsaa ha fundet en slags elektromagnetisk forklaring for 
alle kræfter. Dette har man hittil ikke opnaadd og en saadan mulig¬ 
het er endnu fjern. Vi kjender saaledes forskjellige slags kræfter, 
som mots ætter sig haardnakket en saadan forklaring. Særlig er dette 
tilfæloet med friktionen og lovene for støt mellern ufulstændig elastiske 
legeme^*, likesom ogsaa gravitationen kun har latt sig forklare elektrisk 
v©d en temmelig kunstlet hypotese. 
Den „nye mekanik“ hviler saaledes endnu paa temmelig gyn¬ 
gende grund og ny bekræftelse vil derfor være ønskelig. /La os se, 
hvad de astronomiske iagttagelser her lærer os. Utvilsomt er plane- 
terhes hastigheter relativ meget smaa ; til gjengjæld besidder de astro- 
Naturen 1911 . 
17 
