258 
stand og samtidig bevæge sin haand i nærheten. Man ser da tydelig 
haanden bevæge sig, men er samtidig ute av stand til f. eks. at angi 
tallet paa de utspredte fingre. 
J. V. Kr ies har i 1894 opstillet den hypothese, at det er tap¬ 
pene, som spiller hovedrollen ved opfattelsen av farver, mens stavene 
er totalt farveblinde. Hvis der altsaa paa nethinden kun fandtes. 
stave, vilde vi se alt graat i graat uten farver. Endvidere er stavene 
ømfindtligere end tappene likeoverfor svakt lys: Ved længere ophold 
i mørke er desuten stavene istand til i høi grad at forøke sin følsomhet 
likeoverfor lyset. Derav kommer det, at man i første øieblik intet 
ser ved overgangen fra lys til mørke, men ved længere ophold i mørke 
ser man lidt efter lidt tydeligere. Stavene er altsaa vort synsapparat i 
mørke, mens tappene formidler synet i klart lys. Åt tappene er de 
vigtigste elementer i nethinden viser sig derved, at der paa den f øl- 
somste del av nethinden, den gule flek, ikke findes stave, men kun 
tapper. Blir der nu mørkere, indtræder der en væddekamp mellem 
stavene og tappene, og ved tilstrækkelig dunkelhet vil stavene faa over- 
haand, og man ser alt graat i graat. Fikserer man en sterkt farvet 
gjenstand, f. eks. en ildfarvet blomst, saa at nethindebilledet falder 
like paa den gule flek, hvor der ingen stave findes, vil de farvefølsomme 
tapper her pludselig vise os gjenstanden med sin sande farve, forut- 
sat, at lyset endnu er sterkt nok til at paavirke tappene her. Dette 
viser sig som en lynsnar opblussen, der øieblikkelig igjen forsvinder, 
saasnart man flytter øiet hen til en anden gjenstand. 
I denne forbindelse skal ogsaa omtales et andet fænomen, der 
kan forklares paa lignende maate. Opvarmes et legeme, f. eks. kul- 
traaden i en elektrisk glødelampe, til høiere og høiere temperatur, 
blir den først rødglødende, idet den først utsønder de mindst brytbare 
straaler. Efter som temperaturen stiger, kommer efterhaanden de 
andre farver til i samme orden som deres brytbarhet vokser og tik 
sidst er traaden hvitglødende, idet den utsender alle spektrets farver. 
Sa ad an er forholdet sedvanlig fremstillet i elementære lærebøker og 
det gjaldt i lang tid som uomstøtelig sandhet. Da fysikeren Weber i 
1886 eftergjorde de herhen hørende forsøk, kom han til sin forbauselse 
til ganske andre resultater. Weber eksperimenterte i fuldstændig 
mørkt værelse med ganske uthvilte øine. Han fandt da, at den første 
lysutvikling ikke begyndte med rødglød. Før legemet blev rød¬ 
glødende utsendte det nemlig et eiendommeligt dyster-graat lys. der 
