I sin store almindelighet kan det siges, at insekterne sjelden 
hæver sig til nogen betydeligere høide over jordoverflaten. De aller- 
fleste arter stryker kun lavt henover plant edækket- eller omflagrer 
busker og trær og stiger kun i høiden for at overflyve hindringer av 
en eller anden art, som maatte komme i deres vei. 
Visse insekter som, for eksempel mange sommerfugl-arter ynder 
dog at bevæge sig i høide med trætoppene, og enkelte dagsommerfugl- 
arter stiger under deres parringslek, stadig tumlende sig om og efter 
hinanden, næsten lodret i høiden, saa de næsten forsvinder for vort. 
blik; men stort høiere end 50‘—60 meter naar de vistnok kun und- 
tagelsesvis. 
I en høide av omtrent et halvt hundrede meter flyver ogsaa ret 
ofte de statelige libellearter („øienstikkere“ —„guldsmede“), som vist¬ 
nok maa betegnes som de bedste og mest utholdende flyvere i insekt- 
verdenen, og som paa grund av sin relativt betydelige størrelse er for¬ 
holdsvis lette at observere. 
Høiest av alle insekter stiger dog utvilsomt de smaa lette tovin- 
gede insekter av fluernes og myggenes artrike avdelinger. 
Skjønt disse vævre skabninger paa grund av deres ringe krops- 
maal og deres fine legems- og vingebygning er umulig at observere i 
nogen betydeligere høide, vet vi dog ganske bestemt, at de under gun¬ 
stige forhold kan stige til høider, som i det mindste maa anslaaes 
til 150—200 meter over jordoverflaten; vi slutter det nemlig blandt 
andet av svalernes insektjagt i disse høider. 
Skjønt svalerne og de saakaldte seilere (cypseliderne) vistnok ofte 
tumler sig høit oppe i lufthavet uten at jage insekter, kan vi i mange 
tilfælder ganske tydelig se, at deres fiugt er rettet mot myggesværme, 
som — skjønt usynlig for det menneskelige øie — befinder sig i kryds- 
ningspunkterne for disse tumlende luftseileres flugtbaner. 
Myggene har i det hele en tilbøielighet til at stige op gjennem 
luften, hvad enhver opmerksom iagttager har let- for at overbevise sig 
om. Betragter vi paa en klar og varm sommermorgen med opmerk- 
somhet insekterne omkring os, vil vi snart faa- se mængder av myg 
hæve sig, snart næsen lodret, snart mere skraat opover, følgende de 
opadgaaende luftstrømme, der opstaar som følge av den hurtige op- 
varmning av de nærmest over jordoverflaten liggende luftlag. 
Med disse varme luftstrømme drives de vævre smaa skabninger 
forbausende hurtig tilveirs, hvad jeg ved mangfoldige observationer 
har hat- rik anledning til at overbevise mig om. Paa varme sommer-, 
dage har jeg set tusener og atter tusener forsvinde op gjennem luft¬ 
havet, og det kan ansees for hævet over enhver tvil, at der paa saa- 
danne dage maa findes uhyre myriader av disse insekter i de høider, 
hvor svalerne samtidig sees at tumle sig. 
Betingelserne for at insekterne kan naa op til de foran anførte 
høider er naturligvis først og fremst at luften er hvad vi pleier kalde 
rolig, det vil si, at de stedfindende strømninger i det væisentlige er 
op- og nedgaaende, og at lufttrykket er forholdsvis høit, i hvilket til- 
fælde nemlig opdriften er betydelig større end ved en lavere baro-. 
meterstand. O. I. L.-P. 
