308 
Overflaten viser sig som bekjendt inddelt i mørke partier, der 
paa kartene faar navn av hav, bngter, sjøer, kanaler, og lyse partier, 
der betegnes som land, nten at det naturligvis dermed er avgjort, at 
det mørke virkelig er vand og det lyse er land. Dette synes dog at 
være den almindelige mening. 
I „Bulletin de la societé astronomique de France“ optræder 
Adrian Bau mann med en anden hypotese, som turde være av 
interesse at gjøre sig bekjendt med. 
Han mener, at de lyse partier med alle sine mørke kanaler i alle 
retninger tvertimot meget godt kan være isbelagte hav, der maa vise 
sig lysere end landmasserne. De behøver dog aldeles ikke at vise sig 
ganske hvite, likesom gletscherne her paa jorden jo heller ikke er 
hvite om sommeren. Det er f. eks. meget mulig, at de isbelagte hav 
kan være bedækket med vulkansk støv og med planter, levende eller 
døde. Hvorfor skulde nemlig ikke Mars kunne ha vulkaner, likesom 
jorden og maanen, saa meget mere som. Mars sandsynligvis staar paa 
et utviklingsstadium mellem jorden og maanen. Til støtte for hypo¬ 
tesen om vulkaner paa Mars anfører han de merkelige forandringer, 
som man har iagttat ved den store mørke flek, kaldet „Solens sj ø “. 
Denne viste sig nemlig den 7de juni 1907 dobbelt, bestaaende av 2 
adskilte mørke flekker av forskjellig størrelse. Den 13de juli samme 
aar berørte de to flekker hverandre, og den 28de juli 1907 var de to 
flekker flytt sammen til en avlang flek. 
Disse observationer mener han kan forklares ved den antagelse, 
at „Solens sjø“ i virkeligheten er en vulkan, og at der i 1907 dan¬ 
nedes en ny vulkan i dens umiddelbare naboskap ; denne vokste, indtil 
begge vulkaner tilsynelatende smeltet sammen til en. 
De „kanaler“, som gjennemsætter hine islagte hav, mener han, 
er sprækkedannelser, nye eller gamle. Disse sprækker . dannes, hvor 
motstanden er mindst, nemlig mellem øer indbyrdes eller mellem øer 
og fremstikkende nes. Man maa dog ikke tænke sig „kanalerne“ som 
brede havarme i isen. Naar isen sprækker, da fryser tvertimot spræk- 
ken meget hurtig til igjen, men etterlater sig et merke i overflaten. 
Derpaa sprækker den maaske like ved siden av o. s. v., og alt dette 
gjør, at der dannes et mere eller mindre bredt baand over isen, der 
kan ta sig ut som en „kanal“. Alt efter omstændigheterne kan denne 
kanal bli mere eller mindre tydelig, eller til sine tider ganske for- 
svinde. 
Efter dette maa altsaa oceanerne paa Mars være bedækket av 
svære isflak, der svømmer paa våndet. Grænserne mellem disse isflak 
markeres av „kanalene“ , der i reglen gaar fra v. til ø. Naar to isflak 
kommer i bevægelse i retning parallel sprækken eller kanalen, blir 
det parti, som ligger mellem øerne i ly av bevægelsen, især, hvis 
øerne er noget store. Der dannes da to parallele kanaler, der tan¬ 
gerer øerne paa hver side; herved forklares „kanalenes a fordobling. 
De islagte hav paa Mars fordrer en lav temperatur. Denne er 
efter hans mening kun en følge av den større avstand fra solen, hvil¬ 
ket bevirker, at de ækvatoriale egne p-aa Mars ikke mottar mere varme 
pr. flateenhet end det sydlige Grønland. Paa grund av den tynde 
