309 
atmosfære, vil ogsaa varmen straale hurtigere ut til verdensrummet 
end her paa jorden. 
Men hvorledes skal man da forklare de hvite pol kapper paa Mars, 
der med sin forholdsvis ringe utstrækning tyder paa en høiere tempe¬ 
ratur end paa jorden 1 ? 
Han mener, at polkappernes omgrænsning ikke behøver at betegne 
grænsen mellem is og vand, grænsen for den smeltende is altsaa, men 
at det kan være grænsen for en slags plantevekst, der lever paa isen 
og langsomt avancerer mot polen, efterhaanden som temperaturen 
stiger. Man maa huske paa, at solen hver dag skinner fra en skyfri 
himmel, at planeterne om dagen kan op varmes av solstraalerne, der 
smelter den rim, der bedækker dem i løpet av natten. Det dannede 
vand kan de da absorbere og føre en slags liv. Om natten sover 
planterne, og de behøver aldeles ikke at generes videre, om tempe¬ 
raturen synker 20° eller endog 50° under nul. 
Som man ser, sætter denne hypotese den gjængse anskuelse av 
Marsoverflaten paa hodet, idet fordelingen av land og vand blir stik 
motsat av betegnelsen paa karterne. P. B. 
Et stenaldersravstykke fra Jæren. Det er ofte saa, at naar en ny 
oldsaksform eller oldsaksgruppe dukker op i arkeologien, saa kommer 
den sjelden alene, — saa som der kan nævnes adskillige eksempler paa 
i de sidste ti' aar. Nu er vi netop i det tilfælde med norske r a v- 
fund fra st en alderen. Por ikke saa mange aar siden var de ikke 
indregistrert i vore samlinger. Herøfundet med de halvmaaneformede 
stykker var længe det eneste. Nu kjender vi fem. 
Ikke mange dage efter at jeg hadde læst dr. Scheteligs be¬ 
handling i „Naturen“s juli—august-hefte av de nye fund han har truk¬ 
ket frem og belyst paa en udmerket maate, kom der ind til Stavanger 
museum en ravperle fra et stenaldersfmdested ved Orre i 
Klepp prestegjeld paa Jæren. Med dette fund er der føiet et nyt 
og vigtig led til gruppen av norske ravstykker. 
f 
Ben ved Orre fund ne ravperle. 
Det er en ganske uregelmæssig liten ravperle, gjennemboret i 
den ene ende paa den i stenalderen almindelige maate ved konisk 
boring fra to sider. Den ene ende viser en naturlig bruddflate, iøvrig 
er stykket litet bearbeidet, saavidt der kan dømmes herom paa den av 
veirliget forvitrede overflate. Dette forhold gjør at man ikke kan 
følge spor av bearbeidelsen ordentlig. Imidlertid vilde det hat inter¬ 
esse at kunne avgjøre dette for spørsmaalet om stykkets sammenhæng 
