Stærens haekkepladse. Den stedse inere og mere tiltagende 
tækning med skifer har efterhaanden gjort det vanskelig for stæren at 
finde passende hækkepladse i de byer ne nærmest omliggende distrikter. 
De ældre hustake med tegltækning er ialmindelighet sterkt besat med 
reder, men paa mange steder formaar ikke disse at tilfredsstille be¬ 
hovet. I Bergensdalføret var derfor i sommeren 1908 adskillige reder 
anbragt i stengjærder og veiforstøtningsmure. I Sanddalen hækket 
flere par endog helt oppe i veikanten, altsaa umiddelbart under selve 
veilegemet, og nogen par hadde ogsaa installert sig i murhuller som 
laa i en knap halv meters høide over marken. 
Hækkepladse av denne slags er ikke almindelige hos stæren, og der 
maa saaledes ha. hersket adskillig „bolignød“ blandt dem, naar saa 
utsatte steder har maattet gjøre tjeneste. O. J. L.-P. 
Øieniysning hos insekter. Det er en ahnindelig bekjendt sak, 
at øinene hos mange pattedyr — for eksempel hos huskatten m. fl. — 
om aftenen utsender et temmelig sterkt lys. Lignende fænomener kan 
vi ogsaa iagtta hos mange insekter, saaledes hyppig hos aften- og nat- 
sværmere blandt sommerfuglene. Tydeligst træder dette fænomen 
frem hos de større tusmørke- og natsommerfugle, for eksempel den 
store dødningesværmer (Aeerontia atropos) og vindelsværmeren (Sphinx 
convolvuli), men det kan ogsaa iagttages hos en mængde mindre in¬ 
sektarter saavel hos saadanne som fortrinsvis er i bevægelse om aftenen 
og natten, som hos dem der tumler sig i det sterkeste sollys. 
Som det allerede forlængst er paavist av flere forskere skyldes 
denne øieniysning ikke nogen egen lysproduktion i særlige lysorganer, 
saaledes som vi finder det hos de saakaldte „ildfluer“ (St. Hans-billen 
m. fl.), men er udelukkende et refleksfænomen altsaa utenfra indtræn- 
gende lys, som tilbakekastes fra ølets indre. 
Naar det paagjældende dyr i nogen tid har været utsat for ind- 
virkning av sterkt lys „slukner“ øienlysningen, og indtræder først da 
paany, naar det paagjældende individ i nogen tid har opholdt sig i 
mørke eller i meget svak belysning. Flyver en natsommerfugl fra 
mørket ind i et oplyst værelse, forsvinder lysfænomenerne efter for¬ 
løpet av ca. 25 minutter, men frem træder igjen efter forløpet av om¬ 
trent en time, naar dyret i denne tid har været holdt i fuldstændig 
mørke. 
Efter meget sterk belysning tapes den nævnte lysevne fot længere 
tid, og der kan, naar eksempelvis magnesiumslys har været anvendt, 
hengaa indtil 24 timer, før øienlyset atter fremtræder. 
Utsættes det ene øie hos en tusmørkesværmer for lyset fra et 
brændende magnesiumsbaand, mens det andet er tildækket med et for 
lyset litet gjennemtrængeiig stof, vil det sidstnævnte vedbli at lyse som 
før, mens det førstnævnte først efter forløpet av et døgn vil gjenvinde 
sin efter belysningen tapte glans. 
Det vil herav forstaaes, at evnen til at utsende lys er bundet til 
en bestemt tilstand, hvori øiet paa det paagjældende tidspunkt befin- 
der sig. De iagttagne forandringer i lysintensiteten og den sluttelige 
forsvinden av lysfænomenerne efter længere ophold i lyset, skyldes 
efter professor E x n e r forskyvninger i øiepigmentet. 
O. J. L.-P- 
