379 
som maa regnes ham til ære. Han leveret et meget selvstændig ind- 
læg (ogsaa paa tysk)i diskussionen om Kants erkjendelseslære. Han 
tok avstand fra romantiken og krævet at filosofien og særlig psykologien 
skulde studeres eiter den naturvidenskabelige erfaringsmetode. I sin 
opfatning av viljesproblemet er han determinist. Han utvikler en 
historiens filosofi paa empirisk grundlag. Han har som retsfilosof 
høist moderne meninger om begrepet eiendom, og kr æver at staten 
skal socialisere næringsdriften, overta produktionen og omsætningen 
av varerne. Han optrær overfor den ortodokse kristendom som tals- 
mand for fri og fornuftig tænkning. Han forstaar hvorledes alt væsent- 
lig og værdifuldt er knyttet til det individuelle, og at samtidig 
individene gjennem fremadskridende rækker er forenet til et 
eneste naturens hele. 
Det sidste er fremforalt det som vil sikre ham et navn i historien, 
likesom det er kjernen i hans tænkerverk. Det er fremforalt det, 
hans norske landsmænd har grund til at fæste sig ved. 
Treschow, som var nordmand av byrd, blev det nemlig den sidste 
tid av sit liv hel tut ogsaa i sit yrke. Han er en av dem som har for¬ 
tjeneste av det norske universitets grundlægning. I 1813 lot han sig 
utnævne til professor ved vort universitet. Her holdt han ogsaa endel 
forelæsninger. Men det blev ikke længe. Allerede i 1814 gik han som 
statsraad og senere som universitetets prokansler over i administrativ 
virksomhet. 8aaled.es kom hans betydning for os til i hovedsaken 
at ligge i hans skrifter og i at han med sin levende personlighet blev 
knyttet til vort aandslivs historie (smlgn. ogsaa hans indflydelse paa 
Henrik Wergeland). 
Det er en filosof vi har med at gjøre; en filosof var i hin tid 
fremforalt en tænker med et utpræget metafysisk standpunkt. Ogsaa 
den lære hos Treschow som særlig interesserer os her, kan alene for- 
staaes rigtig i sammenhæng med hans almindelige filosofiske grundsyn. 
Dette kan stemples som en idealistisk enhets- og helhets-lære, en slags 
identitetsfilosofi. Hver enkelhet som forefindøs i verden, er 
en særskilt aabenbaring av den uendelige tilværelse. Og tilværelsen 
selv er av fuldkommen art — en ægte oplysningstidens tanke ! Som 
led i det fuldkomne har enhver ting del i ideen. Ideen gjennem- 
trænger tingen, ja uttrykker dens egentlige væsen. T. bruker her det 
Lieibniz’ke begrep monaden. Hans lære gir ikke rum for nogen 
dualistisk motsætning. Det sjælelige og legemlige er ikke to ind- 
