383 
embryologien og palæo-zoologien gjældende for sit evolutionistiske 
standpunkt. Den rnaate han omtaler sin teori om sjøkoen paa, lar eir 
ane, at han har faat høre ilde for dette særskilte punkt, som ogsaa 
i virkeligheten maa sies at indbyde til spot; bare en rent overflatisk 
barnagtig analogiopfatning kan faa en paa den tanke at gi just dette 
zoologiske specimen et slikt fætterforhold til mennesket. T. undskyl- 
der sig med, at han ikke har tænkt paa just at sætte dette dyr il 
relief, men mere tilfældig kom til at fremhæve det i en zoologisk række 
med muligens mange led. I samme forbindelse fremstiller han igjen 
sit syn paa spørsmaalet om menneskets zoologiske stamtræ. Han har 
ikke i sin bok om historiens filosofi ment, at vor slegt umiddelbart er 
utspranget fra et saadant sjødyr som Trichechus manatus; „heri fattes 
rimeligvis flere, uvisst hvor mange mellemled. Jeg kunde; ha gaat 
langt længere tilbake, nemlig like til de lavere og mindst sammensatte 
dyr, dersom nogen likesaa karakteristiske træk her hadde været at 
utfinde. I moders liv er barnet paa de første trin av sin tilværelse 
intet mere end en slags bløddyr. ... I urtiden var formodentlig intet 
dyr noget mere, mens alle gjemtes i havets av sol og luft befrugtede 
moderskjød. Spørges derimot om menneskets umiddelbare herkomst 
fra noget lavere dyr, saa gives der apearter, saasom Pongo og 
Orangutan, der gives maaske ogsaa noget andet dyr, om hvilket man 
kunde formode at mennesket av et saadant kan nedstamme. “ Det er 
ogsaa tænkelig, at ikke mennesket, men et „halvmenneske“ kan være 
fremstaat av en slik apeform, eller — en anden mulighet: „de vilde 
skudd av denne stamme“ kan være blit saa forædlet, at der ikke mere 
findes nogen eksemplarer av den form der spørges efter. 
Det er intet mindre end evolutionstanken i hele dens bærevidde 
som T. her byr paa, tilspidset i en Darwinistisk lære om menneskets 
avstamning — omtrent 1 / 2 aarhundrede før Darwin selv fremsatte den. 
Det vil si før Charles Darwin skrev sit epokegjørende verk. 
Men efter et arbeide av Charles D'.s bedstefar Er asm us Darwin. 
Det er en tanke som helt naturlig melder sig, at T. har E.rasmus 
Darwin at takke for sine ideer paa dette omraade. Og det er ikke 
tvil om, at den norske filosof skylder forfatteren av „Zoonomia“ meget 
I det verk fører den engelske forfatter et stort og indholdsrikt materiale 
frem for læseren. At stoffet blir stillet under en specielt lægeviden- 
skabelig synsvinkel, nemlig den at gi en ny teori om sygdommer, gjør 
ikke stort til saken. For verket repræsenterer en ren fundgrube av 
