389 
Ved at gaa ut fra den har man gjort videre slutninger, prøvet de resul¬ 
tater man er kommet til ved direkte logisk slutning, ved hjælp av 
eksperimenter, og saaledes stadig bygget videre og videre. 
De storartede resultater, man herved er kommet til, er i det hele 
tat et udmerket bevis for hvor frugtbringende den arbeidsmetode er 
som den moderne naturvidenskap benytter sig av, og som bestaar i en 
kombination av induktion og deduktion. Man gjør en række iagt- 
tagelser, ånder ved induktion de love fænomenene synes at gaa etter, 
opstiller en hypotese, slutter videre ut fra denne, og kontrollerer sta¬ 
dig ved hjælp av eksperimenter de resultater tænkningen fører til. 
Da den Ehrlichske teori er meget enkel og let tilegnelig og ikke 
kr æver videre fagkundskaper, skal jeg her gi en kort 'fremstilling av 
dens hovedtræk. Ehrlich antar at organismen normalt indeholder 
antitoksiner; men da de er fast knyttet til cellen, kan de ikke iagt- 
tages og paavises. Cellen indeholder en række saadanne substanser 
—< receptorer kalder Ehrlich dean —■ som under fysiologiske forhold 
spiller en stor rolle ved cellens næringsoptagelse, idet de har liver sin 
bestemte kemiske konstitution og be-sidder en speeifik affinitet til de 
forskjellige stoffer cellen trænger til sin ernæring, og trækker disse 
hen til cellen, saa de kan optages i denne og assimileres. Men nu 
besidder enkelte av disse receptorer affinitet ogsaa likeoverfor visse 
fremmede substanser som normalt ikke forekommer i blodet, f. eks. 
toksinene. Disse vil derfor ogsaa føres hen til cellerne, og hvis toksin- 
mængden ikke er for stor, saa cellen ødelægges, vil toksin og receptor 
forbinde sig med hinanden til en uskadelig forbindelse, som føres bort 
med blodet. Men da som før nævnt, receptorene har en fysiologisk 
betydning, idet de er nødvendige for cellens ernæring, maa cellen 
regenerere disse. Men nu er det det merkelige at cellen nøier sig 
ikke med bare at gjenoprette de normale forhold. Den stanser ikke 
med nydannelsen av receptorer, naar den har naadd sit normale ind- 
hold av disse ; men den fortsætter til cellen blir overfyldt av recep¬ 
torer, og disse maa da utstøtes og gaa over i vævsvæsken og i blodet, 
hvor de kan neutralisere de toksiner som svømmer omkring her, før 
disse naar nogen celle og anretter skade. Men overskuddet av de 
utstøtte receptorer kan være saa stort, at der selv efterat blodets hele 
toksinmængde er bundet, åndes fri receptorer. Man kunde da tænke 
sig, at hvis man tok blodserum fra et saadant dyr og sprøitet det ind 
paa et andet som hadde samme sygdom, vilde den overskytende 
