390 
mængde av receptorer som dette blod indeholder, kunne binde toksin 
i det andet dyrs blod. — Det er netop dette man benytter sig av i den 
moderne serumterapi, som er en av medicinens største triumfer. 
Grundlæggeren av denne er den berømte tyske videnskapsmand 
v. Behring. I aaret 1890' fremtraadte han med den epokegjørende 
opdagelse at der i blodserum hos dyr, som er sprøitet med bakterie- 
gifter, findes stoffer som utøver en specifik motvirkning mot disse og 
gjør dem uskadelige. Kort efter v. Behrings offentliggjørelse av sin 
opdagelse fandt den før nævnte Ehrlich, at ogsaa plantegifter (Bicin 
og Abrin) frembringer antitoksiner. Ogsaa mot fermenter, hvis 
kemiske konstitution, som før nævnt, staar toksinenes nær, lykkedes 
det at fremstille motgifter, antifermenter. Men der gives imidlertid 
ogsaa gifter som ikke frembringer anti-legemer, naar de indsprøites 
i organismen. En bestemt kemisk konstitution er nødvendig. Eor 
at en substans skal kunne frembringe anti-legemer, maa den være 
saaledes bygget at den tiltrækkes av en receptor. Substanser som 
har denne evne til at forankre sig til cellerne, kalder vi haptiner. 
Ehrlich adskiller ved toksinene som altsaa for at kunne frembringe 
antitoksiner maa tilhøre haptinene, to sider; den ene som forbinder 
sig med receptoren, den haptofore, den anden som utøver den giftige 
virkning, den toksofore. Den for antitoksindannelsen væsentlige 
gruppe er altsaa den haptofore. 
Beeeptor og antitoksin er identiske. Saalænge denne substans er 
knyttet til cellen, formidler den forgiftningen, idet den trækker giften 
hen til cellen; naar den er skilt fra cellen, og er kommet over i blodet, 
hindrer den derimot netop forgiftningen fra at komme istand, idet 
den binder toksinets haptofore side, og derved hindrer det fra at for¬ 
ankre sig til nogen celle, og skade denne ved den toksofore sides virk¬ 
ning. v. Behring siger : „Den samme substans i den levende orga¬ 
nisme som, liggende i cellen, er forutsetningen og betingelsen for en 
forgiftning, blir aarsak til helbredelsen, naar den befinder sig i blodet.“ 
Princippet for fremstillingen av antitoksin til medicinsk bruk 
bestaar deri at man bibringer et dyr det tilsvarende toksin, først i 
smaa, ikke dræpende, doser, og saa litt efter litt gjør dosen større, 
efter som dyret blir „tilvant u . Da toksinene som regel er yderst 
giftige, maa man gaa meget forsigtig frem. Man kan avsvække tok¬ 
sinenes giftige egenskaper ved kemiske og fysiske midler, f. eks. ved 
at utsætte dem for høi temperatur, eller ved tilsætning av antitoksin. 
