406 
at storjoen kun lægger 1—2 egg, og at jagten overalt paa øerne blev 
drevet lik© hensynsløst, er det forstaaelig at fuglen er ved at utdø paa 
Færøerne. Som bevis paa hvor hurtig bestanden er decimert, kan 
nævnes, at i 1872 fandt Feilden paa vestsiden av Sandø 10 1 rugende 
par, mens i 1828 Graba paa samme lokalitet talte 50 1 par. I 1897 
ansloges bestanden paa samtlige ynglepladser paa Færøerne til høist 
et snes par. Hvad der har utryddet storjoen paa Færøerne, har ogsaa 
decimert den paa Shetlandsøerne, hensynsløse eggsamlere har for¬ 
øvrig paa disse øer været medvirkende i ødelæggelsen, storjoens egg 
betales nemlig godt av museer og private samlere. For tiden findes 
paa Shetlandsøerne kun to smaa storjokolonier paa Unst og Foula, 
hvor fuglene er fredlyst. De er ogsaa nu fredet paa Færøerne. 
En anden sjelden gj©st er den kløfthalede stormsvale (P r o c el¬ 
la r i a leucorrhoa), av hvilken art en fuldt utfarvet han blev 
skudt 6te november d. a. i Hjeltefjorden, ca. 2 mil vest for Bergen. 
Fuglen er det andet eksemplar av denne art som med sikkerhet vites 
skudt ved Bergenskysten. Det første, likeledes en han, blev tat 31te 
oktober 1902 i Korsfjorden (cfr. ,, Natur en “ 1902, p. 371). 
J. G. 
Leirfivelen, (Tussilago farfara). Ein vaar, den 7ande mai, 
fann eg leirfivelen i ei greft paa vegen til Sognsvatnet, umlag 2 km. 
fra Oslo. (Sjaa „Naturen a 1899 og 1900). 
Hans voks og b 1 ø m d e midt inni ein snøflekk so stor som 
eit kalveskinn. 
Surne av blomarne var heilt utsprotne, andre berre halvt; surne 
stod enno i knupp. 
Knupparne var bøygde ned og inn imot stylkjerne, og stylkjerne 
stod noko skakkt. Knupparne kvilde liksom i ei hetta i snøen. I 
kringum kvar blomsterstylk var snøen berre so vidt burt-tærd, at det 
vart ein heil gang ned-igjenom snøflekken og alt ned aat grunnen. 
Gangen var umlag 1 cm. i tvermaal. 
Snøen var helder fast og isen, men grynutt paa yta —• so som 
vaarsnøen plar vera. Snøflekken var burtimot 10 cm. tjukk. Innmed 
randi stod leirfivelen i tette gullgule knyte, det tar blomsterskot som 
soli hadde fria ut or snøen. 
Sidan hev eg lagt meir merke til leirfivelen, og funne at han hev 
det med aa bløma i snøen. 
Den 9ande april iaar sang eg i ei vegagreft i Gran paa, Hadeland 
at nokre leirfivel-knuppar var halv-veges utsprotne inni snøen, 
enndaa dei hadde eitsnølag yver se g. 
Daa eg skava burt snøen, fann eg at knupparne var sprotne, og 
korgerne blømde paa ei ne* sida. Det var hard og tjukk tele kringum 
deim. 
Det er daa ikkj© so underlegt at folk i surne bygder, t. d. i Smaa- 
leni, hev kalla leirfivelen fyr telablom. 
Ein tysk botanikar, K er ne r, hev set at bredebjølla (Soldanella 
alpina) kann bløma paa same visi. Bredebjølla veks i høgfjellet i 
Sudeuropa, og Kerner skriv (i „Pfianzenleben“ I. B. s. 465) fraa Tirol : 
