98 
Vor klode er et enkelt og ubetydeligt led i et stort system 
af kloder, solsystemet. Ogsaa dette kan vi pr. analogi slutte 
os til har havt en begyndelse og vil faa en ende. Og solsyste¬ 
met er altsaa kun et ubetydeligt led i verdensrummets umaa- 
delige kjæde af klodesystemer. Ogsaa de har vi ret til at tro 
har sin udviklingshistorie, sin begyndelse og ende. Den fjer¬ 
neste stjerne vi kan øine har engang ikke eksisteret som selv- 
stændig klode, og engang vil dens individuelle eksistens 
ophøre. 
Saa langt kan vi udvide begrebet begyndelse og ende; saa 
langt fører erfaringens eller, om man heller vil, analogiens 
bro os. Men heller ikke længere. 
Alle ting vi kjender er opbyggede af et lidet antal grund- 
stoffer. Alle disse er muligens kombinationer af smaadele 
tilhørende ét og samme urstof — stoffet katexochen, 
materien. Paa dette urstof, paa stoffet som saadant har vi 
ingensomhelst ret til at overføre vort anthropomorphistiske 
begreb begyndelse og ende. Aldrig har vi seet den mindste 
stofdel blive til; aldrig har vi endog seet den mindste stofdel 
blive til intet. Der ophører følgelig erfaringens eller analo¬ 
giens bro. Vi har ingen ret til at mene, at stoffet, som opfylder 
det umaadelige verdensrum, skal være den samme forgjænge- 
lighet underlagt som tingene paa vort atom af en klode, at 
stoffet af hvilket kloderne er opbyggede skal have nogen ana¬ 
logi med begreberne i det lille menneskekrybs hjerne. Begyn¬ 
delse og ende eksisterer for os — men vi har ingen ret til at 
slutte eller blot formode at de gjælder for alle kjendte tings 
ophav. 
Vi ved intet om at stoffet har en begyndelse og en ende. 
Vi ved at det ér, fordi vi er en del av det, men mere ved vi 
ikke og det eneste vi kan gjøre er at tildække vor uvidenhed 
med figenbladet »evighed«. 
