112 
Baade plantegeografisk og kulturhistorisk er det en inter¬ 
essant opgave at følge disse gamle munkeplanters historie. 
Vi har ikke saa faa av dem endnu voksende her i landet, skjønt 
ikke saa mange som i Danmark, Tyskland og andre sydligere 
lande. En av de mest kjendte er pestilensrot (P e t a s i t* e s 
officinalis), som endnu vokser i stor mængde f. eks. i 
Tønsberg, Skien og Bergen foruten adskillige andre steder i 
det sydlige Norge (mot nord til Trondhjemsf jorden). 
En saadan munkeplante er ogsaa mesterrot (I mperato- 
ria Ostruthium). Den er en urtagtig, skjermblomstret 
plante, ca. 1 / 2 — 3 / 4 m. høi, med tyk, fleraarig, krypende rotstok, 
opret, grenet stengel, store, enkelt eller dobbelt trekoblede 
blade med brede avsnit, og smaa hvite eller rødagtige blomster. 
Av utsende minder den noget om den almindelige ugræsplante 
skvallerkaal (A e g o p o d i u m P o d a g r a r i a). Den tykke 
kjøtfulde rotstok er indvendig hvit, med en tyktflytende, gul- 
agtig, meget skarp saft. Den har en sterk, aromatisk lugt og 
en eiendommelig, ubehagelig smak. Som oprindelig vildtvok- 
sende hører planten hjemme i Mellemeuropas fjeldtrakter. 
I middelalderens lægekunst stod denne plante høit i kurs. 
Dens rotstok blev anvendt mot nyresten, kolik, orm, feber og 
adskillige andre sygdommer. Den omtales saaledes, under 
navnet Ostrutium, av Macer floridus i hans verk »De 
herbarum virtutibus«, som var forfattet omkring aar 1100, og 
likeledes av den tyske benediktiner-abbedisse »den hellige 
Hil d eg ar d« (f. 1098, d. 1179) i hendes »Physica« under 
navnet Astrencia. I den nordiske literatur omtales den alle¬ 
rede av kong Erik Plovpennings livlæge, den bekjendte Hen¬ 
rik Harpestreng (f. ca. 1164, d. 1244), i hans danske 
»Urtebog«; han kalder den Ostrucium og hans omtale av den 
er væsentlig en gjengivelse *efter Macers verk. Efter den frem- 
trædende plads mesterroten indtok i den senere middelalders, 
saavelsom det 16de og 17de aarhundredes læge- og urtebøker, 
kan det ikke være tvilsomt at den i disse tider har spillet en stor 
rolle som lægemiddel. Den er sikkert ofte blit dyrket i kloster- 
haverne, og fra disse har den saa, likesom saa mange andre 
planter, fundet veien ut til de almindelige bondehaver. 
Som eksempel paa hvor høit den blev skattet skal her hit- 
sættes et par uttalelser av to a^/ de mest bekjendte danske i 
