211 
ikke altid. De to nye teorier der her skal nævnes er kvante- 
teorien og relativitetsteorien. La os først ta kvanteteorien. 
Kvanteteorien er vistnok temmelig uk j endt, endog av 
navn, utenfor fagfolks kreds og skal derfor her behandles 
ganske kort. Den er opstaat som løsning av en vanskelighet 
i straalingsteorien, en anden av den moderne fysiks store 
erobringer, som der her ikke blir tid til at gaa ind paa. Man 
har forsøkt at utvikle straalingsteorien paa grundlag av ældre, 
vel funderte teorier, særlig den kinetiske gasteori. Resul¬ 
tatet er paa vigtige punkter i skrikende uoverensstemmelse 
med erfaringen, og det har været umulig at komme utenom 
denne vanskelighet paa de ældre teoriers grund. Saa løser 
den tyske teoretiker Max Planck, professor i Berlin, knuten 
eller rettere hugger den over ved at indføre en tilsynelatende 
uskyldig forandring i en formel, og kvanteteorien er født. 
Det er nemlig en av denne teoris ubehagelige egenskaper, at 
den er saa abstrakt og uhaandgripelig. Planck opererer med 
noget som han kalder resonatorer i atomerne og angir selv 
disse resonatorers fundamentale egenskap ved følgende bil¬ 
lede. La os tænke os et kar, der kan fyldes kontinuerlig, 
draapevis, med vand, men kun kan tømmes derved, at det 
kantrer overende og avgir alt vandel paa en gang. Resona- 
torerne er atomernes organer ved enhver energiutveksling 
med omverdenen og optar energi kontinuerlig, men avgir den 
diskontinuerlig, i kvanter. Disse kvanter er forresten ikke 
konstante i værdi, men proportionale med radiatorernes fre¬ 
kvens (svingetal), altsaa desto større, jo mindre den utsendte 
straalings bølgelængde er. En lysstraale er efter dette altsaa 
ikke en kontinuerlig straale, men bestaar av en række 
>kvanter«, der utslynges fra atomet det ene efter det andet. 
Det pinlige ved kvanteteorien er, at det ikke har været mulig 
at faa den sat i organisk, kvantitativ forbindelse med de 
øvrige deler av atom m ekaniken, ingen tøining av ra mm erne 
forslaar. Paa den anden maate »forklar er« denne teori en 
forbausende mængde fænomener, som ellers ikke vilde kunne 
mestres, saa man nolens volens maa bruke, og der staar man 
saa. Dette er imidlertid et altfor teknisk fysisk problem at 
dvæle videre ved, og vi gaar derfor videre til E i n s t e i n ’ s 
